GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורי אריאל: מטפלים באוכלוסיות היותר קשות, עושים מאמצים מאוד גדולים יחד אתכם והכל נעשה יחד אתכם ואם רוצים לשנות, אז בדרך-כלל נותנים זמן מעבר, ככה זה מקובל בחקיקה, בתקנות, בכל דבר.
אורי אריאל: לא אומרים – מעכשיו, זהו.
אורי אריאל: מהפך, תשנה את הכל.
אורי אריאל: לכן אני מציע שאם משנים את הדברים, הם יהיו משנה הבאה ולא מהשנה.
אורי אריאל: סך-הכל, אני חושב, אני אסיים בזה, שאני אומר שאת ציינת אני חושב שבצורה מאוד נכונה ואמיתית, שאת מבינה למה הם לא רוצים להיקרא חינוך מיוחד, למרות שבמידה רבה, בסדר, את יכולה לקחת לאחור, אבל אמרת שאת מבינה את סיבותיהם ואת מכבדת אותם, זה ציטוט.
אורי אריאל: ודאי שאפשר להבין למה הם לא רוצים להיקרא כך, כי יש בזה בעייתיות מסוימת, שלא תורמת למוסד, לא תורמת לילדים ולא להורים, לא לאף אחד.
אורי אריאל: ולכן, גם אם לא הכרתם, אז מי שעבר ועדות השמה, יש לכם כללים וכו', אז למה לגרוע את זה ממנו?
אורי אריאל: אני מקווה שתעשו עוד צעד אחד ותחזירו את זה בסך-הכל, ודאי להשנה.
אורי אריאל: לגבי שנה הבאה – יש על מה לדבר, לבחון.
אורי אריאל: לא יודע מה נחליט.
אורי אריאל: אני לא אוכל להישאר אתכם את כל הזמן, כי הוזמנתי גם לוועדת כספים, אז אני מבקש סליחה ותודה ליושב-ראש.
אלכס מילר: עו"ד שושנה רבינוביץ', בבקשה.
אלכס מילר: גברתי מבני חיל.
אלכס מילר: זה היוזמה שלכם, להפציץ במסרונים מהבוקר?
שושנה רבינוביץ': לא, זה לא אנחנו.
אלכס מילר: אני אגיד לכם, אני לא יודע של מי היתה היוזמה הזאת, יכול להיות שזה עובד על חברי הכנסת האחרים, אבל אותי זה מעצבן ותאמינו לי שזה לא כדאי שאני אהיה עצבני, בעניין הזה, כשאני בא ואני מכנס את הישיבה הזאת.
אלכס מילר: לטובת הדבר הזה, במישור על הבוקר, הטלפון שלי מתפוצץ עם המסרונים, שזה Copy paste של מסרון אחד, בכמות מטורפת.
אלכס מילר: רבותיי, תעשו לי טובה, אל תעבדו בשיטה הזאת, השיטה הזאת לא עובדת והיא גורמת לנזק יותר מתועלת לאותם האנשים שצריכים שהנושא הזה בעצם יקודם.
שושנה רבינוביץ': חבר הכנסת מילר, העניין מובן לחלוטין, אני בכלל לא יודעת מזה, ישיבת בני חיל ירושלים, אנחנו כאן ממש לא יודעים מזה.
שושנה רבינוביץ': ההפך הוא הנכון.
אלכס מילר: מי שהבין – הבין.
שושנה רבינוביץ': אנחנו מאוד מעריכים את ההשקעה שלך ואת ההתמדה שלך ואת החשיבות שאתה מתייחס לנושא הזה ופנינו בכתב גם למשרד החינוך, עם העתקים תמיד לוועדה, אליך, ואתה עזרת לנו גם להעביר את זה אחר-כך לשר החינוך.
שושנה רבינוביץ': לצערנו, לא קיבלנו שום התייחסות עניינית אף פעם, אז מאוד חשוב באמת על הדיון הנוסף כאן ומאז ה- 28 למרץ שהיה הדיון הראשון, הם רק עכשיו אנחנו שומעים על בשורות.
שושנה רבינוביץ': הקשבתי בעיון רב כרגע למה שהגברת לוי אמרה ובאמת צריך לבדוק מה זה אומר, כי לי באופן אישי זה לא מובן מה הקריטריון של ההקצאה של שחר וכו', אבל זה עמיתי ודאי כן יבינו יותר טוב.
שושנה רבינוביץ': אני פה באמת יותר בפן האישי.
שושנה רבינוביץ': כאימא של שני ילדים, שבבני חיל, אחד סיים עכשיו בהצלחה את הבגרות שלו, יש לו תעודת בגרות מלאה ועכשיו הוא ממשיך במכינה קדם צבאית ברמת הגולן.
אלכס מילר: היתרונות, אנחנו מכירים.
אלכס מילר: אנחנו מחפשים את הדרך לפיתרון.
שושנה רבינוביץ': מה שחשוב, מה שחשוב כן זה חשוב שזה ייאמר.
אלכס מילר: פה לא צריך לשכנע, כולם פה משוכנעים.
שושנה רבינוביץ': לולא ישיבת בני חיל, הרי אין פתרונות אחרים.
שושנה רבינוביץ': בית-ספר רגיל עם 40 ילדים בכיתה, אין שם את הליווי האישי, אין שם את המקצועיות, את המסירות, פשוט לא יכולים לייחס לילד כמו שעושים בבתי-הספר שאנחנו מדברים עליהם היום.
שושנה רבינוביץ': ובמקום שכל פעם הם צריכים להתחנן ולהתאמץ, צריך, ההפך הוא הנכון, ככה אני חושבת כאימא, ההפך נכון, צריך לחבק את בית-הספר האלה, צריך לתמוך בהם יותר, צריך לתת להם אפילו מענקים, צריך לעשות משהו, דווקא כדי שהילדים האלה יכולים ללמוד בבתי-ספר ולהתפתח ואחר-כך להמשיך את החיים בחברה וכל מדינת ישראל רק תרוויח מזה.
אלכס מילר: חבר הכנסת בן ארי, בבקשה.
מיכאל בן-ארי: תודה, אדוני.
מיכאל בן-ארי: כמו שהגברת מספרת, גם לי יש סיפור כזה, אישי.
מיכאל בן-ארי: יש לי, אני רוצה לרדת לעניין, גב' לוי גודמן.
מיכאל בן-ארי: אני רואה פה איזה סוג של אידיאולוגיה, שאני חושב שהיא צריכה איזה חשיבה מחדש.
מיכאל בן-ארי: והאידיאולוגיה אומרת שאנחנו לא נהפוך את בית-הספר לסוג של משהו הומוגני, את כל השונים שהם הילדים האלו שהם בעלי הפרעות של קשב וריכוז, שזה בעיקר האוכלוסייה של בתי-הספר שאנחנו מדברים בהם, אלא אנחנו ניקח אותם ונשלב אותם בבתי-ספר אחרים.
מיכאל בן-ארי: ואני מתנצל שאני משתמש בדוגמה האישית, יש לי ברוך השם שמונה ילדים, אחד מהם הוא ילד של הפרעות קשב וריכוז.
מיכאל בן-ארי: הוא כרגע נמצא בחברה של ילדים, הוא עדיין בכיתה ד', שכולם מתקדמים ממנו, תופשים הרבה יותר מהר, הכל הולך הרבה יותר קל.
מיכאל בן-ארי: ילד שיש לו את הכישורים שלו, אבל התסכולים, תסכולים נוראיים ואיומים, שבאים לידי ביטוי בכל מיני צורות.
מיכאל בן-ארי: ואם יש פה מענה והוא כרגע לא מתאים לתפישה האידיאולוגית של משרד החינוך ואני חושב שזה שורש העניין.
מיכאל בן-ארי: אם אני קלטתי נכון.
מיכאל בן-ארי: הוא לא מתאים לתפישה האידיאולוגית של משרד החינוך, של אנחנו נשלב 10% כאלה, בתוך 90% האחרים, וכביכול לא נכתים אותם.
מיכאל בן-ארי: ומה שיוצא מהדרישה מבתי-הספר האלה, זה להכתים אותם הרבה יותר.
מיכאל בן-ארי: לקחת אותם מילדים שיכולים להיות נורמטיביים לחלוטין ב-97% מהפעילויות של הגיל הזה, של ההתפתחויות של הגיל הזה.
מיכאל בן-ארי: יושבים פה מוריי ורבותיי, רב יששכר, הרב ורסלוף, שאני יכול לקרוא לו מורי ורבי ואנשים, אנשי חינוך בכירים ביותר שעוסקים בעניין הזה, שזו מלאכת קודש.
מיכאל בן-ארי: זו פריצת דרך.
מיכאל בן-ארי: מה שצריך להיות פה במשרד החינוך, זה לא עמידה על עקרונות העבר, מן עמידה מאחורי מתרסים ואידיאולוגיות שהיו, אלא כפי שאמר היושב-ראש, אנחנו מכירים את היתרונות של זה וכיוון שאנחנו מכירים את היתרונות, אני בשונה מחברי, חבר הכנסת אורי אריאל, לא אומר לדחות את זה לשנה.
מיכאל בן-ארי: כמובן שהשנה נעשה עוול, זה דבר, ועוול הוא דבר שצריך להסיר אותו.
מיכאל בן-ארי: לא יכול להיות שבתחילת שנה משנים את כללי המשחק.
מיכאל בן-ארי: זה דבר שהוא באמת בלתי מתקבל על הדעת ואני חושב אין מישהו שייתן לו צידוק, אלא צריך להיות פה, להסתכל על העתיד.
מיכאל בן-ארי: לקחת את המוסדות האלה כמוסדות דגל מבחינת האפשרות וליצור את המסלול המתאים.
מיכאל בן-ארי: לא להגיד להם – רבותיי, מה שהיה הוא חינוך מיוחד אז אתם יכולים להיות חינוך מיוחד או 10% וכל השאר ילדים, מה שנקרא נורמטיביים לחלוטין.
מיכאל בן-ארי: הדבר הזה הוא עמידה על עקרונות או עמידה על תפישות עבר, שהיום יש להם, יש להם פתרונות.
מיכאל בן-ארי: יש להם פתרונות.
מיכאל בן-ארי: יש דברים, אנחנו יודעים, כולנו אנשי חינוך, כולנו אנשי חינוך, אני איש חינוך, הייתי בישיבה אז אמרתי להם – אני מורה בפסק-זמן, עכשיו שאני נמצא פה.
מיכאל בן-ארי: ואנחנו יודעים שילדים שלפני 30 או 40 שנה, עד כיתה ד' לא ידעו לקרוא, היום אפשר באמצעים שונים, בכיתה א' ללמד אותם לקרוא.
מיכאל בן-ארי: אפשר.
מיכאל בן-ארי: מה שהיה כשאנחנו היינו ילדים, אין היום.
מיכאל בן-ארי: יש התפתחות.
מיכאל בן-ארי: יש את ה, איך לקרוא לזה?
מיכאל בן-ארי: את הסוגה הזאת של בתי-הספר.
מיכאל בן-ארי: ואני אומר לך, אדוני היושב-ראש, הדיון צריך להיות יותר מעמיק.
מיכאל בן-ארי: צריך להיות פה שינוי בתפישה האידיאולוגית של משרד החינוך, כדי ליצור גם כן את השינוי בכללים של החלוקה התקציבית.
סמי עטר: אני מייצג פה את השלטון המקומי ומנהלי מחלקות חינוך ואני רוצה להתייחס.
סמי עטר: חבר הכנסת בן ארי, שבהחלט חשיבה וכל הנושא הזה של 07, בכלל במסגרות.
סמי עטר: בדיקה שעשיתי ככה בכמה רשויות קטנות וגדולות, הרי אנחנו יודעים שכל ילד מקבל ארבע וחצי שעות, נכון?
סמי עטר: בערך, לכל ילד?
סמי עטר: ולמעשה, מנהל בית-ספר שצריך לבנות, הוא צריך לבנות את השעות האלה.
סמי עטר: כשילד עובר מרשות לרשות, זה הולך אתו, השעות האלה וכאן נשאלת השאלה באמת, כשבאו לבנות כיתה, של בין 17 ל- 18 ילדים, עם שעות 07, אין גמול חינוך, אין גמול ניהול ולמעשה, הוא צריך להתמודד עם קבוצת ילדים, בעל יסודי אנחנו מדברים, כי ילד כזה בא מוועדת השמה ביסודי, יש לו כיתה קטנה ועובר למעשה לעל-יסודי.
סמי עטר: בהתייחסות הוא בעל-יסודי.
סמי עטר: פה צריכה באמת להיות חשיבה על ההתמודדות מול הילדים האלה, בשעות האלה, מכיתה קטנה בבית-ספר יסודי לכיתה על-יסודית.
סמי עטר: יש פה גם עוד שאלה, וצריך לבדוק אותה באמת, לגבי אותם ילדים בנתוני המיצ"ב והבגרויות ואני לא מתייחס לאנשים המכובדים שיושבים פה, אני מדבר בכלל במסגרות ה- 07, מה קורה עם הילדים האלה, במבחני המיצ"ב ובמבחני הבגרות.
סמי עטר: מה קורה לילדים האלה באחוז הנשירה.
סמי עטר: אלו שאלות קריטיות, שצריכות לעלות לדיון מעמיק יותר, בנושא 07.
סמי עטר: תודה רבה.
זבולון אורלב: קודם כל, להעיר לשלטון המקומי.
זבולון אורלב: חבל שאין כאן מנהל מחלקת חינוך, מאחת מהרשויות המקומיות שבהם מתקיימים אחד מחמשת המוסדות.
סמי עטר: גדי נמצא.
זבולון אורלב: אם אפשר שתשב ליד השולחן, בשם היושב-ראש, אני יכול להזמין אותך.
זבולון אורלב: היית שומע דברים של תמיכה בלתי רגילה של אותן רשויות באותם מוסדות, כולל גם מנחה בירושלים, שמכירים מקרוב את העבודה ומבינים היטב שבלעדי המסגרות האלה, לא יהיו מסגרות אחרות לקלוט את אותם ילדים.
זבולון אורלב: עכשיו אני רוצה לומר משהו לרעיה.
זבולון אורלב: רעיה, אם תרשי לי לקרוא לך בשמך הפרטי.
זבולון אורלב: אני חושב שאם אין סיבה מקצועית, ואין סיבה, מכל הדברים שלך, וגם של קודמותייך, לא שמעתי מעולם נימוק מקצועי, ענייני, שבגללו צריך למנוע את הדבר הזה.
זבולון אורלב: אני שומע רק דברים הפוכים – שיבדקו את מבחני המיצ"ב, שיבדקו את בחינות הבגרות, שישתלבו, שיבדקו את ההשתלבות שלהם בחברה הישראלית.
זבולון אורלב: הרבה מעל ומעבר לבוגרים של מוסדות החינוך המיוחד.
זבולון אורלב: הרבה מעל ומעבר.
זבולון אורלב: זאת הצלחה מסחררת של אנשים שעברו, הנימוק המקצועי הוא לעשות את הדבר הזה.
זבולון אורלב: אין נימוק מקצועי למנוע את הדבר הזה.
זבולון אורלב: אין גם נימוק מנהלי וחוקי.
זבולון אורלב: אין גם נימוק תקציבי, כיוון שהאוצר מתקצב כל מי שעבר בוועדת השמה.
זבולון אורלב: הרי הוא ילך למוסד של חינוך מיוחד, הוא יקבל את ה- 07 הזה.
זבולון אורלב: אז אני לא מבין את העניין, להפך, הם חוסכים כסף, כי אם זה היה חינוך מיוחד היו כיתות קטנות וכל הסיפורים האלה.
זבולון אורלב: לכן, הדבר הזה, הוא בלתי מתקבל על הדעת.
זבולון אורלב: יש פה התבצרות בירוקראטית, מנהלית, שאין לה שום בסיס.
זבולון אורלב: זה פוגע בחזון אולי החשוב ביותר של מערכת החינוך, לקחת את הילדים האלה ולשלב אותם בחברה, ככל שאפשר, במידת יכולתם, ויש כאן הצלחות מוכחות.
זבולון אורלב: לכן, אני פשוט תמה על כל הסיפור הזה, מה ההתבצרות.
זבולון אורלב: והעובדה שהתקדמנו במשך השנים, הוכיחה שפעם אמרו – שמע, אם תשבור את ה- 10%, הכל יתמוטט.
זבולון אורלב: לא יתמוטט שום דבר, להפך, ההצלחה רק מתברר שהיא יותר גדולה.
זבולון אורלב: אני דוחה את ההצעה שלכם, דוחה אותה.
זבולון אורלב: הם לא זקוקים לגמ"ח.
זבולון אורלב: הם לא זקוקים לתקציב במחתרת ותקציב לא נורמטיבי.
זבולון אורלב: הם ילדים ככל הילדים.
זבולון אורלב: ואני לא בדקתי את העניין המשפטי, אבל הזכאות היא זכאות אישית של אותו ילד.
זבולון אורלב: זו זכאות אישית שלו.
זבולון אורלב: הוא עבר ועדת השמה.
זבולון אורלב: הוא צריך לקבל את השעות האלה.
זבולון אורלב: מה אתם מציעים לו השחר?
זבולון אורלב: מה זה שייך לשחר?
זבולון אורלב: זה לא שייך בכלל לשחר.
זבולון אורלב: מצאו איזה טלאי כזה?
זבולון אורלב: אני מתנגד לטלאי הזה.
זבולון אורלב: אני חולק על חברי, חבר הכנסת אורי אריאל.
זבולון אורלב: אני חושב שצריך להסדיר פעם אחת ולתמיד ואם אין ביכולת הדרג המקצועי, אמרתי ליושב-ראש הוועדה, אנחנו נתייצב בפני המנכ"ל, בפני השר.
זבולון אורלב: זה דבר מאוד עקרוני, הדבר הזה.
זבולון אורלב: אין חשש, רעיה, שתהיה מגיפה במדינת ישראל, בעניין הזה.
זבולון אורלב: כי מספר הצדיקים שמוכנים לעשות את המלאכה הזאת, לצערי, הוא מועט.
זבולון אורלב: עובדה שזה רק בחינוך הציוני דתי.
זבולון אורלב: הוא לא בחינוך הממלכתי.
זבולון אורלב: אגב, בחינוך הציוני דתי, גם בחינוך היסודי, תראו את בית-ספר ראשית, הממלכתי דתי בראש צורים בגוש עציון.
זבולון אורלב: כשהורים מבקשים ממני פרוטקציה, הורים של ילדים נורמטיביים, מבקשים ממני פרוטקציה להכניס אותם לבית-ספר שמרבית תלמידיו הם ילדים שעברו ועדות השמה והוא בית-ספר ממלכתי דתי רגיל, לא של החינוך המיוחד.
זבולון אורלב: מה אני אעשה?
זבולון אורלב: זאת האוכלוסייה שלנו.
זבולון אורלב: ככה בנויה משפחת הציונות הדתית, עם ערבות הדדית, עם אמונה ופה יושבים צדיקים.
זבולון אורלב: מה אומרים לצדיקים האלה?
זבולון אורלב: אנחנו לא ניתן לכם את הכסף שאתם, שהילדים האלה זכאים לקבל.
זבולון אורלב: אין לכם זכות למנוע את זה.
זבולון אורלב: זה זכותו הפרטית של אותו ילד, לקבל את ה- 07.
זבולון אורלב: לכן, אני אומר לדרג המקצועי – הואיל ואין כאן, אתם דרג מקצועי.
זבולון אורלב: אין כאן מכשול מקצועי.
זבולון אורלב: אין כאן מכשול חוקי.
זבולון אורלב: אין כאן מכשול תקציבי.
זבולון אורלב: לדעתי, אין לכם רשות, אין לכם סמכות, למנוע את הדבר הזה ואני מתכוון, גם אם לא ייפתר פה בוועדה, אני אומר את זה בצורה גלויה, אני, עם הדבר הזה, הולך עד הסוף.
זבולון אורלב: כמו שניצחנו עד היום על 40%, אם נרצה השם נמשיך ככה ואני מציע לכם שלא תאלצו אותנו להגיע לרמות הגבוהות יותר.
אלכס מילר: מה האחוז שבעצם אתה רוצה?
זבולון אורלב: לא חושב שצריך להיות מוגבל.
זבולון אורלב: אני לא חושב שהוא צריך להיות מוגבל.
זבולון אורלב: למה הוא צריך להיות מוגבל?
זבולון אורלב: אל"ף, אני לא מקבל את זה שיש 90% שעברו ועדות השמה.
זבולון אורלב: יש כאן מוסד אחד עם 90%?
זבולון אורלב: אני אומר לכם גלוי, לא מכיר.
זבולון אורלב: אני אומר קביעת הקווטה, היא לא נכונה.
זבולון אורלב: אלכס, תקשיב, אם יבוא מוסד וישים 90% ויבוא הפיקוח המקצועי, יגיד – תשמע, בזה שעשית 90%, זה לא מקצועי, אין את זה, אין את זה, אין את זה, יש ליקוי בזה, אני מבין את הדבר הזה.
זבולון אורלב: נתווכח.
זבולון אורלב: יהיה מקצועי, כל מוסד גם היכולות שלו, לא הרי יכולת המקצועית של מוסד אחד כמו היכולת המקצועית של מוסד אחר.
זבולון אורלב: למוסד אחד יגידו – שמע, מקצועית אתה יכול לקלוט 10%, אין לך יכולת מקצועית, אין לך אנשי מקצוע, אין לך זה, אין לך זה, אין לך זה.
זבולון אורלב: מוסד אחר יכולים להגיד – למה לקבוע קווטה?
זבולון אורלב: הכל צריך להיות ענייני, מקצועי, ולא בגלל איזה בעיות בירוקראטיות, שמישהו כאן רוצה להגן על טריטוריה.
זבולון אורלב: עוד משפט אחד.
זבולון אורלב: גם אני משתתף למחאה, שאמרתי לכם באופן אישי, של מתקפת המסרונים, היא מיותרת, לא היו צריכים לערב לא תלמידים, לא מורים.
זבולון אורלב: אתם באים לוועדת החינוך, יש יושב-ראש הוועדה, זימן במרץ, זימן עכשיו את הישיבה.
זבולון אורלב: אני גם רציתי לזמן בחינוך הדתי, אמר לי – לא, נעשה את זה כללי, ואני משבח אותו, טוב שזה במליאה הכללית ולא בוועדת המשנה לחינוך דתי, למרות שלכאורה זה רק אצל מוסדות דתיים, אני משבח אותו.
זבולון אורלב: אני מבקש שתעמידו את אותם תלמידים ואת אותם הורים ואת אותם מורים ותבקשו מהם.
זבולון אורלב: הם יכולים גם להתנצל במכתב, במכתב ולא במסרונים, ליושב-ראש.
אלכס מילר: יצחק גורקביץ', בבקשה.
יצחק גורקביץ': שלום לכולם.
יצחק גורקביץ': אני מנכ"ל ישיבת אהבת חיים כוכב השחר.
יצחק גורקביץ': בהמשך לדבריו של חבר הכנסת זבולון אורלב.
יצחק גורקביץ': חבר הכנסת אלכס מילר טרח ובא לביקור בישיבתנו.
יצחק גורקביץ': מה אני רוצה להגיד כאן?
יצחק גורקביץ': כל שנה חוזרת הסאגה הזו, מבלי שכב' מנהלי האגף לחינוך מיוחד ואנשים שמעליהם, יטרחו ויבואו וייראו ויבינו איזה עבודה אנחנו עושים.
יצחק גורקביץ': פנינו פעם אחר פעם, רבותיי, בואו תעשו דיון מקצועי.
יצחק גורקביץ': מישהו סיפר לנו שאנחנו גנבים.
יצחק גורקביץ': יכול להיות, תבואו, אולי אצלי אין 180 ילדים, דרך אגב, יש לנו היום 65% ועדת השמה.
יצחק גורקביץ': אולי ה- 180 ילדים שאני רושם במנבס, אולי אני משקר, אולי אני גונב, יכול להיות.
יצחק גורקביץ': תבואו בכל עת, ובכל שעה – שש בבוקר, אחת בצהריים, ב- 12 בלילה, יש לי 180 ילדים עם 70 אנשי צוות שאני משלם משכורות מדי חודש בחודשו.
יצחק גורקביץ': מה האנשים האלו עושים, ריבון העולמים?
יצחק גורקביץ': אם לא עבודת קודש, עבודה מקצועית, מפנים אלינו, מפקחות חינוך מיוחד של גב' רעיה, מתחננות שאנחנו נכניס ילדים.
יצחק גורקביץ': מצד אחד, הן מתחננות, כי הן יודעות איזה טיפול אנחנו עושים בילדים האלו שלפעמים לא יודעים א-ב, לא יודעים abc.
יצחק גורקביץ': הייתי לא מזמן באיזה דיון בצבא עם בוגר שלנו, שבשמינית עוד בקושי התחיל לכתוב א-ב והוא עכשיו בצבא, עושה דיונים, כותב.
יצחק גורקביץ': אני הייתי בהלם.
יצחק גורקביץ': איזה עובדה מדהימה, ואנחנו את התורה שלנו מעבירים.
יצחק גורקביץ': אבל אין עם מי לדבר.
יצחק גורקביץ': עכשיו הגב' רעיה מחדשת לנו כל מיני דברים.
יצחק גורקביץ': לפני שבועיים, או שלחתי לה עוד מייל, גברתי, אני מבקש תשובות, אתה תקבל תשובות מהסמנ"כלית, טוב שהיא התייחסה אלינו.
יצחק גורקביץ': רבותיי, תזמינו אותנו לדיון מקצועי.
יצחק גורקביץ': אנחנו מוסד שקרוב לעשרים שנה קיים, מוסד שפיתח תורה שלמה, מוסד עם הצלחות ברורות, תדברו אתנו.
יצחק גורקביץ': לא, שום דבר.
יצחק גורקביץ': לא מדברים.
יצחק גורקביץ': הם יש להם מחשבים, הם מבינים מה קורה, אנחנו שכב' ראש הישיבה, הרב ואסרלוף 24 שעות ביום, לפעמים שבעה ימים בשבוע, עובד, הוא לא מבין.
יצחק גורקביץ': איתו לא מדברים.
יצחק גורקביץ': הוא מוציא זהב מתוך הידיים, לא.
יצחק גורקביץ': וזה דבר איום ונורא ואני חושב שזה שורש כל הבעיה.
יצחק גורקביץ': קודם כל, תבינו מה אנחנו עושים, אחר-כך נעשה דיון.
יצחק גורקביץ': ואני חושב שאם הייתם באים, דרך אגב אני הזמנתי את רעיה כשהיא התחילה את תפקידה ועד היום לא הגיעה, אני חושב שאת תצאי הלוביסטית הכי חזקה שלנו, אחרי שאת תראי מה שעושים, את תלכי לכולם ותגידי – בחינוך הכללי, תקימו כאלה מוסדות.
יצחק גורקביץ': חד וחלק.
יצחק גורקביץ': עניין טכני, אנחנו עד היום לא קיבלנו שום הנחיות ברורות.
יצחק גורקביץ': כידוע, עד 31 למאי, צריך לקבל הנחיות ברורות מה הולך להיות אתך בשנה הבאה ואני קיבלתי מכתבים כאלו בנושאים אחרים וכמובן שיש לי מורים ויש לי תלמידים ואני לא יכול עכשיו להתחיל להיערך בחודש נובמבר, עוד פעם דצמבר, מה, אני אשלח את המורים הביתה?
יצחק גורקביץ': תודה.
אלכס מילר: חיה הדר, בבקשה.
חיה הדר: אני מישיבת אלוני הבשן.
חיה הדר: הציגו פה נתונים שאני חושבת שהם רחוקים מלהיות נכונים.
חיה הדר: אין 90% ולא 80% של תלמידים, לפחות לא במוסד שלנו, אנחנו מדברים על סדרי גודל של 35% תלמידים שעברו ועדת השמה ואולי אני לא הבנתי אותך נכון, אבל אם הבנתי אותך נכון, מה שנאמר פה זה שעד 40%, מקבלים 07 לילדים בכיתות חינוך רגיל.
חיה הדר: זה לא קורה.
חיה הדר: אנחנו לא מקבלים 07 על אף ילד שעבר ועדת השמה.
חיה הדר: משום שהמפקחת לא מוכנה לחתום על זה, משום שהילד לומד בכיתה רגילה.
חיה הדר: נקודה.
יהודית גידלי: וכמה יש?
יהודית גידלי: כמה אחוז יש לכם?
חיה הדר: בסביבות, בין 30% ל- 35%.
חיה הדר: אף ילד לא מקבל סעיף 07, כי המפקחת לא מוכנה לחתום אם הילד לא בכיתת חינוך מיוחד.
חיה הדר: בפועל, זה לא קורה.
חיה הדר: זאת אומרת, המציאות שלכאורה אתם מדברים כאילו היא כן קיימת עד 40%, גם זה לא קורה.
יונתן סילברמן: שנה רביעית, שנה רביעית שלא מקבלים.
יונתן סילברמן: וזה גירעון של 200,000 שקל בשנה, זה הגירעון של הישיבה.
יונתן סילברמן: הגירעון של הישיבה, ארבע שנים, רק מסעיף 07.
אלכס מילר: מישהו עשה פה חשבון עם מה שהציעו במשרד החינוך, מבחינת קיזוז תקציבים?
אלון מולדובן: בוודאי.
אלכס מילר: מה יצא לך?
אלון מולדובן: 88,000 שקל בחודש.
אלכס מילר: לא, אל מול מה שאתה צריך.
אלון מולדובן: קיבלתי החודש 251,000 שקל מהסחל"ב, הייתי צריך לקבל 340,000 שקל.
אלכס מילר: לא, אבל מה שמשרד החינוך הציע.
אלכס מילר: אם זה התקזז לך.
אלון מולדובן: עשיתי חשבון בערך.
אלכס מילר: כן, בערך.
אלון מולדובן: השחר על כולם?
רעיה לוי גודמן: עד 40%.
אלכס מילר: אתם פה מתעסקים בחינוך, נכון?
רעיה לוי גודמן: עד 40% - 07, ושאר התלמידים, אגף שחר.
אלון מולדובן: כולם, גם מי שעבר השמה?
רעיה לוי גודמן: לא צריך השמה לאגף שחר.
רעיה לוי גודמן: כלל תלמידי המוסד החינוכי.
זבולון אורלב: זה לא נורמטיבי, זה לא בתקן.
אלכס מילר: אבל חבר הכנסת אורלב, תשמע.
אלכס מילר: אני אגיד לך, בסופו של דבר, שלא ייגרם מצב שדוחים דוחים דוחים ואז נסגרים בגלל שיש גירעון תקציבי.
זבולון אורלב: המוסדות יכולים לא לקבל את דעתי אבל אני חושב שהם יעשו טעות טראגית.
אלון מולדובן: החשבון בערך לשעה לתלמיד, אם יש לנו 120 תלמידים.
אלכס מילר: כמה, ממה שאתה צריך לקבל עכשיו?
אלון מולדובן: 150,000 שקל.
זבולון אורלב: פחות 25%.
זבולון אורלב: פחות רבע.
זבולון אורלב: השחר הוא בערך 75% מ- 07.
אלכס מילר: אתה כרגע, מול מה שהיית צריך לקבל, תוריד רבע וזה מה שאתה תקבל, אחרי אותן הצעות של משרד החינוך.
יששכר וסרלאוף: אני רוצה להזכיר, מאוד מאוד חשוב שכל אחד יבין.
יששכר וסרלאוף: המדובר הוא בתקצוב של התלמיד, לא נותנים הקצבה למוסד.
יששכר וסרלאוף: התלמיד הספציפי הזה, לאן שהוא ילך, הוא זכאי ל- 07.
יששכר וסרלאוף: לא מדובר כאן בחריגה תקציבית, מבחינת משרד החינוך.
יששכר וסרלאוף: זה יש כאן איזה שהוא רוע לב שאני לא מבין אותו.
יששכר וסרלאוף: אותו תלמיד, מה איכפת לכם?
יששכר וסרלאוף: הוא מסתדר, טוב לו, הוא מאושר.
יששכר וסרלאוף: פשוט.
יששכר וסרלאוף: הוא מאושר.
יששכר וסרלאוף: ולכם לא עולה כסף.
יששכר וסרלאוף: לאן שהוא ילך, הוא מושך אתו את ה- 07.
יששכר וסרלאוף: אז על מה אנחנו מדברים?
יששכר וסרלאוף: ריבונו של עולם.
יששכר וסרלאוף: מה אתם רוצים מהחיים של אנשים?
יששכר וסרלאוף: אני אישית מציג את עצמי כמי שהחלטתי להתמסר לנושא הזה, יום ולילה.
יששכר וסרלאוף: אני מגיע למוסד ביום ראשון, אפשר לבדוק את זה, בשמונה וחצי בבוקר, ונכנס הביתה בכניסת השבת.
יששכר וסרלאוף: הכל למען התלמידים, כולל יום ולילה, אני נמצא במוסד.
יששכר וסרלאוף: אז מה מגיע לי, להתעסק עם דברים כאלה?
יששכר וסרלאוף: להיות כאן?
יששכר וסרלאוף: במקום עוד שיחה עם תלמיד, עוד חיבוק, עוד עידוד, עוד תמיכה?
יששכר וסרלאוף: אז רק צריכים להתעסק עם זה כאן?
יששכר וסרלאוף: במקום שיבואו ויבואו אלינו ולא יודע מה יעשו, פשוט ישטחו אפיים ארצה.
יששכר וסרלאוף: אתה מציל 180 תלמידים במשך שנה, אתה נותן לחברה הישראלית אנשים בריאים, כל ילד שיש לו ליקויי למידה, על הבסיס הזה גם נוסף בעיות רגשיות.
יששכר וסרלאוף: אין דבר כזה שלא יהיה גם בעיות רגשיות, ואנחנו מתמודדים מכל הכיוונים.
יששכר וסרלאוף: רבותיי, די עם זה.
יששכר וסרלאוף: תנו לנו לתת לכם לא שאתם תתנו לנו, אנחנו נותנים לכם, אנחנו נותנים למדינה אנשים עם 40 שנות עבודה ויצירה, ועם מס הכנסה כפול 40 שנה, אתם מקבלים את זה בריבית דריבית, בכהנה וכהנה הרבה יותר, מאותם ילדים.
מיכאל בן-ארי: כמו שאמרת, זה לא בעיה תקציבית, כי הכסף הולך אתו לכל מקום, אז שילך אליכם.
יששכר וסרלאוף: נכון.
יששכר וסרלאוף: אז מה הבעיה כאן?
יששכר וסרלאוף: מה הבעיה?
ניצה שחר: אני נציגה של מכללת לוינסקי, אני ראש תוכנית משלבת שמכשירה סטודנטים להיות מורים בחינוך מיוחד ובחינוך רגיל, וגננות בחינוך מיוחד וחינוך רגיל והסטודנטים, אני שומעת כאן את הדיון ואני הולכת אחורה אל מה שראיתי בשטח ושנים ארוכות אני רואה בשטח מורים שמוכשרים לעבוד עם ילדים בעלי צרכים מיוחדים, בעלי קשיים, שיש נכונות משני הצדדים לעבוד, אבל המורים אומרים – אני לא יכול לעבוד אתו, כי הוא לא מתוקצב.
ניצה שחר: זה לא, אני לא ממציאה דברים.
אלכס מילר: מורים לא מתעסקים בתקציב.
ניצה שחר: ביותר ויותר בתי-ספר.
ניצה שחר: אני רואה.
אלכס מילר: מורים לא מתעסקים בתקציב, תודה לאל.
אלכס מילר: מורים נכנסים לכיתה ומלמדים לפי מה שהם צריכים לעשות.
ניצה שחר: נכון, אבל מורים רוצים לעבוד והם לא יכולים לעבוד עם ילדים, כי הם אומרים לי – אני לא יכולה לתת לו שעות כי אין לו תמיכה חוקית לזה.
ניצה שחר: הוא לא עשה אבחון, הוא לא היה בוועדת השמה.
אלכס מילר: זה המנהלים, לא המורים.
ניצה שחר: אבל המורים רוצים לעבוד, הם עושים את זה בדרך לא דרך.
אלכס מילר: הצד הזה מובן.
אלכס מילר: אני חוזר על שאלתי עוד ממרץ.
אלכס מילר: הסיפור של תוויות, הוא הופך להיות לדבר שהוא נראה כבר בעייתי מאוד.
אלכס מילר: אנחנו כבר מזמן לא שם.
אלכס מילר: לבוא ולשים תווית על המוסד, אם זה חינוך מיוחד או שזה בית-ספר רגיל, לקבוע קריטריון, ואז לעשות את המשחק הזה, של על-פי כמות התלמידים, עדיין לא הצלחתי להגיע לרציונל מה הסיפור של העניין הזה.
אלכס מילר: עכשיו, בסופו של דבר, בסופו של דבר, אני מכיר את המערכת שלכם, כבר הצלחתי להכיר אותה בשנה האחרונה וכמה שאני יושב כאן בוועדת החינוך כחבר, גם.
אלכס מילר: תראו, אתם יודעים לייצר מנגנונים שהם מנגנונים שפותרים לכם סוגיות שונות.
אלכס מילר: כמות הפיילוטים שרצה היום במדינת ישראל היא זהה לכמות הוועדות שאתם מקימים במשרד החינוך.
אלכס מילר: אז יש לכם פיילוטים שאתם בפיילוטים האלה יודעים לתת מה שאתם רוצים לתת וזה מוציא בעצם את אותם בתי-ספר איפה שאתם מריצים פיילוטים מכלל בתי-הספר ברמה הארצית.
אלכס מילר: זה לא שקמים לכם בתי-ספר בסגנון המשלב, כמו פטריות אחרי הגשם, בכל הארץ.
אלכס מילר: יש לכם ארבעה, חמישה, כמה מוסדות, משהו בסגנון הזה, שאתם יכולים להפעיל עליהם פיילוט.
אלכס מילר: הכסף זה אותו כסף, זה כסף שאתם מקבלים ממשרד האוצר ומשרד החינוך.
אלכס מילר: יש לכם כסף שכנראה שהצלחתם להשיג לתקצוב של אותם בתי-ספר, ההפרש זה 25% למול מה שהם צריכים לקבל בפועל.
אלכס מילר: אני ממש לא מקבל את הרגולציה של המפקחות, למול החוק, למה שגם חייבים לתת.
אלכס מילר: אם יש מפקחת שעוברת פה על החוק, שאתם קבעתם שנגיד עכשיו זה 40%, שעל זה אנחנו גם מתווכחים, וגם את זה היא לא נותנת וזה נמצא אצלה ביד, שהיא עושה שם איזה שהוא רגולציה, זה דבר שלא מקובל.
אלכס מילר: חד-משמעית, ואני דורש מכם לבדוק את העניין הזה.
אלכס מילר: דורש מכם לבדוק.
אלכס מילר: אם יש מפקחת שאנחנו יושבים כאן ואנחנו רבים על 40% ומעלה ויש מישהי שאומרת – אפילו את זה אני לא מוכנה.
אלכס מילר: זה בעצם הסמכות שהיא סמכות כבר Over שהיא מקבלת אותם האנשים, שאנחנו גם רואים מה התוצאה של הדבר הזה.
אלכס מילר: אז תבדקו את זה בבקשה וגם להוציא את זה בצורה מסודרת לכל המפקחות, שיש מוסדות כאלו, אצלם בשטח, שזה החוק וזה צריך לבצע.
אלכס מילר: אחרת, אני אביא את כולם לכאן, אנחנו נשב כאן ואני אעשה נו-נו-נו.
אלכס מילר: זה אתם רוצים?
אלכס מילר: למה הגענו?
אלכס מילר: דבר שני, אני שוב, אני חוזר ואומר, הפיתרון של העניין הזה הוא, כמו שגם חבר הכנסת אורלב חושב, הוא צריך להתקבל ברמה של שר, לא מנכ"לים של משרד החינוך, לקבוע לגבי אותם המוסדות.
קריאה: מדיניות.
אלכס מילר: לקבוע לאותם המוסדות מנגנון של פיילוט, להפעיל עליהם בעצם את העניין הזה.
אלכס מילר: אני מבקש מכם, אני מבקש מכם לעשות סיור, גברתי, אני מבקש ממך, שתעשי את הסיור הזה שמבקשים באותם בתי-ספר, יחד עם המפקחות, לבדוק את העניין הזה בפועל ויכול להיות שאנחנו אחרי כל-כך הרבה שנים של טייס אוטומאטי בתחומים מסוימים, יכולים להתחיל גם לשנות ולא כל דבר שהוחלט בעבר, הוא קדוש וקבוע ולשנים ארוכות.
אלכס מילר: אפשר גם לשנות.
אלכס מילר: אנחנו חיים במערכת דינאמית וקיבלו ועשו שינויים ותראו איזה פלא, יש גם דברים שמשתפרים.
אלכס מילר: אז יכול להיות שגם בנושא הזה, ניתן לעשות שינויים, כמו שאנחנו גם שמענו כאן, אין פה איזה שהוא שינוי בתקציב.
אלכס מילר: הבעיה שיכולה להיווצר זה כמובן ביחסים עם השלטון המקומי, שהילדים יוצאים משם, יכול להיות שלא מצליחים לבנות כיתות ויוצאים להם ילדים ואז הם נתקלים בבעיה כזו או אחרת, גם את זה אפשר לתת פיתרון לזה, כי לפי מה שאני מבין, הילדים יוצאים משם כי לא קיבלו את המענה שהיו צריכים ועוברים לאותם בתי-ספר.
אלכס מילר: ודרך אגב, אנחנו כבר, הסוגיות של פתיחת אזורי הרישום והסוגיות של כל הנושא הזה של תנועה והכל, זה עולה אין ספור פעמים כאן בוועדת החינוך.
אלכס מילר: אז התחלתם ללכת למנגנון של פתיחת אזורי הרישום בתוך הערים?
אלכס מילר: קיבלתם ברכה שלנו.
אלכס מילר: עכשיו, יש פה סוגיה שהיא סוגיה שלא תפיל כאן את משרד החינוך.