GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבי שושני: מעט מאוד, פחות מ-5% הושקעו בתרבות המוסיקלית הקלאסית של המזרח כאשר אם אנחנו מסתכלים על אוכלוסיית מדינת ישראל אז כמובן זה לא משקף את היחס בין האוכלוסיות שבאו מארצות המזרח לעומת האוכלוסיות שהגיעו מארצות המערב, וזה כמובן דבר שעומד בניגוד למה שהחליט בית המשפט העליון שיש להקציב הקצבות ממשלה באופן שוויוני, ובמקרה הזה פרופורציונית לאוכלוסייה המעוניינת במוסיקה המזרחית-קלאסית לעומת המוסיקה המערבית-קלאסית.
אבי שושני: אני אבקש מהוועדה להתייחס קודם כול לנתון החשוב הזה.
אבי שושני: מכיוון שהמרכז הזה הוקם לפני כ-15.5 שנה על-ידי יהורם גאון, הזמר והשחקן, ועל-ידי עבדכם הנאמן הוא הוקם בעצם על בסיס של חורבות של המוסיקה המזרחית קלאסית.
אבי שושני: לא הייתה בישראל בכלל מוסיקה מזרחית-קלאסית, והמושג "מוסיקה מזרחית-קלאסית" לא היה קיים בישראל.
אבי שושני: כלומר זאת הייתה תרבות שעמדה בסכנת הכחדה כמעט גמורה.
אבי שושני: כאשר אנחנו מדברים על מזרח אנחנו מדברים על חבל הארץ שנמצא בין צפון אפריקה במערב ועד הודו במזרח, ויש שם כמה תרבויות חשובות: התרבות הערבית, התורכית, הפרסית – אלה התרבויות היסודיות ביותר.
אבי שושני: ויש התרבות הצפון אפריקנית וכן הלאה.
קריאה: והתימנית.
אבי שושני: כן, תימנית זאת תרבות משנה.
אבי שושני: אלה הארצות החשובות.
אבי שושני: כאשר באנו להשלים את המרכז הזה היינו צריכים לבנות משהו מכלום, מאפס, גם בגלל שלא היו מורים, גם בגלל שלא היו ספרים וגם בגלל שהציבור לא הכיר את המוסיקה הזאת.
אבי שושני: לכן אני אומר שוב שהתפקיד של המוסד הזה, המרכז למוסיקה מן המזרח, זה לא רק ללמד ולהכשיר מורים – יש לנו מסלול להכשרת מורים למוסיקה מזרחית קלאסית – אלא גם לאסוף את החומרים, ליצור ארכיון של חומרים – בקיצור, להתחיל דבר ממש מבראשית, דבר שלא היה בארץ.
אבי שושני: באקדמיה שלנו יש שני מסלולים: מסלול אחד זה מסלול לתעודת מדריך מוסמך שזה סוג של מורה; והמסלול השני זה מסלול פתוח – לומדים אצלנו 140 תלמידים, מלמדים 25 מורים – חמישה מהם בעלי תואר דוקטור, חלק גדול מהם בעלי תואר שני, והיתר זה נגנים וזמרים מהטובים שיש בארץ בתחום הזה של המוסיקה המזרחית הקלאסית.
אבי שושני: המוסיקה המזרחית-הקלאסית בדומה למוסיקה המערבית הקלאסית היא מוסיקת חצר – מוסיקה ווקאלית ואינסטרומנטלית שנוצרה בחצרות של שליטים וכן הלאה, בדיוק בדומה למה שקרה במערב.
אבי שושני: זאת מוסיקה קאמרית שמבוססת על הרכבים מאוד קטנים של בערך חמישה נגנים.
אבי שושני: זה מה שנקרא "הרכב הטאכט" במוסיקה של המזרח.
אבי שושני: המושגים "תזמורת סימפונית", "אופרה" או "מוסיקה ווקאלית" רב קולית לא קיימים במזרח.
אבי שושני: לכן תקנות המוסיקה של משרד התרבות העוסקות במוסיקה סימפונית, במוסיקה קאמרית ובאופרה הן תקנות שהן טובות אך ורק לתרבות המערבית, ובמובן זה הן תקנות מפלות.
אבי שושני: הייתי רוצה לבקש מהוועדה שתטפל בנושא הזה.
אלכס מילר: העבירו את העניין הזה כבר מזמן על שולחני.
אלכס מילר: זה קצת לא קשור לנושא של הוועדה, אבל באופן כללי - -
אבי שושני: הזמינו אותי היום לדבר בפני הוועדה.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לך שאנחנו מטפלים גם מול אוניברסיטת בר-אילן בנושא הזה, ואנחנו עם היד על הדופק.
אלכס מילר: אז אני מקווה שגם העניין הזה יהיה בסופו של דבר חלק ממשרד התרבות.
אלכס מילר: יכול להיות שגם נקיים ישיבה על הנושא הזה.
אבי שושני: יורשה לי לסיים את דבריי בעוד שתי דקות?
אלכס מילר: רק קצר, אדוני, כי אנחנו צריכים להתקדם בנושא שלשמו התכנסנו.
אבי שושני: תקציבו של המרכז הזה הוא תקציב מאוד זעום.
אבי שושני: זה גם תקציב שהולך ויורד.
אבי שושני: מ-99' ועד היום יש ירידה ריאלית בתקציב של 63%.
אבי שושני: כלומר הירידה הנומינלית הייתה כ-30%, והמדד עלה ב-30 ומשהו אחוז.
אבי שושני: כלומר מ-99' ירידה ריאלית של 64% למרכז היחיד בישראל שעוסק במוסיקה המזרחית הקלאסית במובן הרחב של המילה.
אבי שושני: המרכז הזה גם משרת עוד פונקציות שהן חשובות לחברה באופן כללי – לעניות דעתי, פלורליזם תרבותי, קשר בין עדות, גשר לשלום וכן הלאה.
אבי שושני: מכיוון שמדובר כאן במפעל הצלה של תרבות שבעצם עמדה ועדיין עומדת בסכנת הכחדה אני מבקש מהוועדה שתואיל בטובה להורות או לדבר עם אנשי משרד התרבות כדי לשנות את המצב הבלתי נסבל הזה של חוסר איזון גמור מבחינה תרבותית.
אבי שושני: תודה.
דוצ'י ליכטנשטיין: אני מהמדרשה למוסיקה במכללת לוינסקי לחינוך.
דוצ'י ליכטנשטיין: אני שמחה מאוד להשתתף היום בישיבה הזאת.
דוצ'י ליכטנשטיין: אני מופתעת מהנכונות ומההיענות, התגובה החיובית שלכם.
דוצ'י ליכטנשטיין: לא ציפיתי לאמפתיה כל כך גדולה עם כל העולם של החינוך המוסיקלי, ואני רוצה להתייחס בעיקר למעמד של המורה למוסיקה המלמד בשיעורים השוטפים בבתי הספר.
דוצ'י ליכטנשטיין: זאת אומרת אותו שיעור מוסיקה שבמרכזו נמצא הנושא של האזנה מודרכת, ריתמיקה, הוראת השירה, שירה שהיא משורשים וממקורות שונים, ולציין שלמרות הנתונים החיוביים שד"ר יעל שי ציינה, יש באמת ניסיונות ופרויקטים חיוביים, אבל רובם הם יוזמות שהן לא יוזמות ציבוריות או ממומנות על-ידי המוסדות הציבוריים, אלא יוזמות של גופים, כמו למשל מכללת לוינסקי לחינוך.
דוצ'י ליכטנשטיין: אני רוצה לציין שהמדרשה למוסיקה הוא המוסד הוותיק ביותר בארץ שמכשיר מורים למוסיקה לשיעורים הפרונטליים.
דוצ'י ליכטנשטיין: שם אנחנו נתקלים עם החולשה הגדולה מאוד של דילוגים או קפיצות, זאת אומרת אין רצף ואין המשכיות.
דוצ'י ליכטנשטיין: לצערנו, לפעמים המורה למוסיקה נתפס כקבלן של חגיגות או טקסים במקום למסד את השיעור ולא להשאיר את זה לבחירה של מנהלת או מנהל, אמפתיים למקצוע או לא אמפתיים למקצוע, ולפי זה הוא מעסיק את המורה למוסיקה.
דוצ'י ליכטנשטיין: שלא לדבר על כך שלא תמיד יש תקנים.
דוצ'י ליכטנשטיין: כאשר יוצאים מחזורים של סטודנטים שלנו מהמדרשה למוסיקה בלוינסקי וצריך לעזור להם למצוא עבודה בשיתוף עם הפיקוח המחוזי הרבה פעמים הם מתחילים לעבוד במסגרת של שעות "קבלן" משום שאין תקנים שמתחדשים.
דוצ'י ליכטנשטיין: אנחנו מאמינים באותו שיעור מוסיקה פרונטלי שהוא זה שנותן את הפן ההוליסטי של האמנות המופשטת הזאת שהיא אמנות המוסיקה.
דוצ'י ליכטנשטיין: בזה הייתי רוצה לציין שוב את מה שאמר הועבר בזמנו על-ידי פורום "דוסטרובסקי" במסמך אל שר החינוך על העניין של מיסוד הוראת המוסיקה מכיתות הגן ועד סוף כיתה ו', כמובן, לכל הפחות.
דוצ'י ליכטנשטיין: אם השיעור הפרונטלי לא יהיה מושג אז המוסיקה הזאת שהיא תמיד מצוטטת על-ידי גדולי החוקרים שאומרים, אבל אנחנו שמענו מוסיקה, אבל אנחנו היינו בקונצרטים.
דוצ'י ליכטנשטיין: זאת אומרת זה ליווה גם את העבודה המחקרית במדעי הטבע ובמדעים המדויקים.
דוצ'י ליכטנשטיין: אז אנחנו רוצים את זה – לזמן לכל הילדים מהגן שיעור חובה עד סוף היסודי ועוד, ששיעור מוסיקה הוא שיעור שבזכותו אולי הוא גם יצליח במתמטיקה ובהישגים דומים במדעים המדויקים.
אריה חסיד: אני מנכ"ל קונסרבטוריון "רון שולמית" בירושלים שבשנה שעברה חגג 100 שנה להיווסדו.
אריה חסיד: אני רציתי לספר על חידוש שהקונסרבטוריון עושה.
אריה חסיד: הקונסרבטוריון פתח לראשונה סניף לבנות חרדיות.
אריה חסיד: היום לומדות בו כלי נגינה כ-240 בנות; יש שם תזמורות, יש אנסמבלים, ויש כמובן כל מה שיש בקונסרבטוריון: תיאוריה, תולדות המוסיקה וכולי.
אריה חסיד: זה נפתח לפני 25 שנה, ולפני כ-7 שנים פתחנו גם הכשרה אקדמית יחד עם מכללת לוינסקי, ויש כמה מחזורים שיצאו לשוק העבודה, והן מצליחות – לכולן יש עבודה.
אריה חסיד: זה בעצם גרם למהפכה תרבותית מסוימת בציבור החרדי.
אריה חסיד: למרות זאת אנחנו עוד לא מוכרים בציבור הרחב ובמוסדות הממשלה כי הקונסרבטוריון הגיע לאוכלוסיה שלא הייתה בתמונה במוסיקה.
אריה חסיד: התבדחתי בזמנו שהמרחק בין מוסיקה לבין הציבור החרדי הוא כמו המרחק בין הר נוף לבין הר סיני.
אריה חסיד: היום המצב מאוד שונה:
אריה חסיד: המוסיקה התקבלה בציבור החרדי כמקצוע אינטגרלי בחינוך, מקצוע חשוב.
אריה חסיד: הציבור נפתח לנושא הזה.
אריה חסיד: זאת באמת מהפכה בציבור.
אריה חסיד: אני לא צריך לספר הרבה כמה זה גורם לקרבה, ל"צו פיוס", שמדברים עליו הרבה, כי הבנות האלה מתייחסות גם לתרבות וגם לציבורים אחרים לגמרי אחרת, שונה לגמרי ממה שהיה בעבר.
אריה חסיד: ד"ר שושני דיבר על 5% שניתנו בהקמת המדינה למוסיקה המזרחית.
אריה חסיד: אני מאוד מזדהה איתו.
אריה חסיד: דרך אגב, הקונסרבטוריון רוצה לפתוח גם קונסרבטוריון למוסיקה מזרחית קלאסית לילדים.
אריה חסיד: אנחנו כבר התחלנו לעבוד על זה, אני כבר בקשר עם אנשי המקצוע בתחום, גם עם ד"ר שושני.
אריה חסיד: אני רק רוצה לציין שהקונסרבטוריון לא קיבל לא אחוז ולא מאית אחוז מהמדינה להתפתחות, והכול נעשה בהתנדבות ובשכר לימוד.
אריה חסיד: אני מבקש להתייחס לזה.
אלכס מילר: אני מאמין שנעשה ישיבה משותפת על אותן סוגיות שקשורות לחלוקת התקציב של משרד התרבות בנושאים מסוימים – אם זה תרבות המזרח, אם זה כמו שציינת הקונסרבטוריון לחרדים – אנחנו נראה שתהיה חלוקה הוגנת.
אלכס מילר: קיבלנו.
בנימין שפירא: שלום.
בנימין שפירא: אני פרופסור בנימין שפירא.
בנימין שפירא: אני חזרתי לארץ לפני ארבע שנים לאחר שהות של כ-20 שנה בארצות-הברית.
בנימין שפירא: הייתי שם ראש המחלקה לכלי קשת באוניברסיטת ויסקונסין.
בנימין שפירא: חזרתי לארץ לפי בקשתה של ד"ר יעל שי כדי לנהל איזשהו פיילוט בתוך בתי הספר.
בנימין שפירא: בארצות הברית אנחנו מלמדים לימודי מוסיקה כלימודי נגינה בכלים תזמורתיים במסגרת של bands ו- string orchestras - -
אלכס מילר: רק או גם כן?
בנימין שפירא: רק bands ו- string orchestras.
בנימין שפירא: יש גםchoir .
בנימין שפירא: כל התפיסה של חינוך מוסיקלי בארצות-הברית היא תפיסה חברתית.
בנימין שפירא: הלימודים נעשים במסגרת תזמורתית בדרך כלל ב-middle school שזה כיתה ה'.
בנימין שפירא: אנחנו בארץ עושים את זה בכיתה ד'.
בנימין שפירא: הרעיון הוא שאנחנו מלמדים לימודי נגינה בבתי הספר כפי שאנחנו מלמדים מתמטיקה, זאת אומרת במסגרת כיתתית או אפילו שכבתית.
בנימין שפירא: ניתן ללמד ככה אפילו במסגרת של band של 200 תלמידים.
בנימין שפירא: מטבע הדברים באופן הזה אנחנו לא נותנים לילדים יכולת טכנית מאוד גבוהה אף על פי שהילדים המוכשרים יותר מגיעים מאוד מהר ללימודים אינדיבידואליים, וברשותכם, אני אתייחס לזה עוד שנייה בהמשך.
בנימין שפירא: אבל מחקרים מראים שלימודי נגינה, המשמעות הקוגניטיבית שלהם היא מאוד גבוהה.
בנימין שפירא: נוסף לזה לימודי נגינה במסגרת קבוצות גדולות, כלומר קבוצות כיתתיות, המשמעויות החברתיות שלהן הן עצומות הן בהורדת אלימות, בעידוד שיתוף פעולה, בעידוד ציות לסמכות וכיוצא בזה.
בנימין שפירא: זה בנוסף ליתרונות הברורים מאליהם, היתרונות התרבותיים שאנחנו מקנים לילדים.
בנימין שפירא: הילדים המוכשרים יותר מעוּדדים מאוד להמשיך בלימודיהם באופן אינדיבידואלי במסגרת קונסרבטוריון גם מתוך מוטיבציה חברתית.
בנימין שפירא: המוטיבציה שלהם היא להצטיין בתזמורת בית הספר שלהם, קודם כול, שהיא התזמורת של הכיתה שלהם.
בנימין שפירא: מוטיבציה אחרת היא להגיע למה שאנחנו מכנים בארצות-הברית בשם Youth Symphony שהוא ארגון עירוני או אפילו של ה-state, וגם אצלנו קיימות תזמורות סימפוניות לנוער, בדיוק באותה צורה.
בנימין שפירא: את המודל הזה אנחנו מריצים הן ביוקנעם והן במעלה אדומים.
בנימין שפירא: אני לקחתי על עצמי את הניהול של הקונסרבטוריון במעלה אדומים מהסיבה הזאת.
בנימין שפירא: אנחנו מלמדים כך כיום כבר 600 תלמידים במעלה אדומים בשלושה בתי ספר יסודיים ובשלוש חטיבות ביניים בתוך בתי הספר.
בנימין שפירא: כתוצאה מזה יש לנו בקונסרבטוריון ביקוש עצום לתלמידים בכלים סימפוניים מקצועיים.
בנימין שפירא: הביקוש כל-כך גדול שבעצם העירייה אפילו לא יכולה להיענות לו, ואנחנו מוגבלים מספרית על-ידי העירייה עם רשימת ממתינים עצומה.
אלכס מילר: מעוז, מנהלת מחלקת חינוך במטה בנימין.
מעוז ביגון: אני מנהל מחלקת חינוך במועצה האזורית מטה בנימין.
מעוז ביגון: אני רציתי להתייחס להיבט הספציפי של מועצה אזורית, והקושי שלה לקיים קונסרבטוריון מסודר.
מעוז ביגון: רק לצורך המספרים – יש לנו 54 אלף תושבים במועצה, למעלה מ-20 אלף תושבים הם תלמידים עד גיל 18.
מעוז ביגון: אצלנו יש עוד דבר ייחודי: יש לנו בית ספר תיכון מוסיקלי ייחודי בארץ שכל התלמידים הם מוסיקליים ועוברים שם שיעורים, הן תיאוריה והן מעשי וכולי.
מעוז ביגון: יש לנו בעיה מאוד עצומה להקים קונסרבטוריון.
מעוז ביגון: מטבע הדברים אנחנו גם לא יכולים לגשת לקול קורא כזה או אחר שהמשרד מוציא כי זה מסתמך על זה שיש לנו קונסרבטוריון.
מעוז ביגון: נפגשנו עם ד"ר יעל שי ומצאנו אוזן קשבת מאוד טובה לדבר הזה.
מעוז ביגון: עדיין אנחנו בפני הרף הזה שאין לנו יכולת להקים קונסרבטוריון לאוכלוסייה כזאת גדולה.
מעוז ביגון: יש לנו מודל שאנחנו כבר התחלנו אותו, והוא נקרא "קונסרבטוריון נייד", קרי במקום שהתלמיד יגיע לקונסרבטוריון, הקונסרבטוריון מגיע אליו.
מעוז ביגון: יש לנו המון מורים מקצועיים שנמצאים בתיכון המוסיקלי, הם כוח אדם זמין לנו, ואנחנו לא יכולים שהתלמידים יגיעו אליו כי המרחקים הגיאוגרפיים הם מאוד גדולים.
מעוז ביגון: אנחנו מתפרסים על שטח מאוד גדול; המצב הביטחוני אצלנו לא מאפשר שתלמיד יגיע ליישוב הספציפי הזה – יש לנו 40 יישובים – ועל כן אנחנו חייבים להנגיש את המורה אל התלמיד במקום מה שמקובל בערים הרגילות.
מעוז ביגון: זה נמצא על שולחנה של הגברת שי, ואנחנו מקווים שהניסיון הזה באמת יצליח.
מעוז ביגון: אנחנו כבר התחלנו איתו.
מעוז ביגון: יש לנו כבר ארבעה בתי ספר שעובדים לפי המודל הזה בלי קונסרבטוריון.
מעוז ביגון: זה אומר שהתקציבים הם תקציבי רשות בלבד ללא תקציבים של סיוע מהמשרד עצמו.
מעוז ביגון: הבקשה הספציפית היא בהחלט לקבוע מודל ייחודי למועצות אזוריות כי אני מניח שהבעיה היא לא רק אצלנו, אם כי היותנו המועצה הכי גדולה בארץ זה ייחודי נוסף לכך שזה אזורי.
אלכס מילר: עוד מישהו, רבותיי?
ורוניקה כהן: אני מהאקדמיה למוסיקה בירושלים.
אלכס מילר: אני חושב שהייתי אצלכם בפאנל בסביבות 2006.
ורוניקה כהן: נהדר.
ורוניקה כהן: תבוא שוב.
ורוניקה כהן: אתה מוזמן.
אלכס מילר: הבעיה היא שאני מבקר בבתי ספר במסגרת ועדת החינוך מאשר במסגרת פאנלים.
ורוניקה כהן: אז אולי תבוא סתם כמוסיקאי לשעבר.
אלכס מילר: בוועדת חינוך יש לנו מין מסורת שבנינו שפעם בחודש ביום ראשון יש לנו תרבות יום א' – ככה אנחנו קוראים לזה.
אלכס מילר: אז אנחנו מבקרים בכל מיני תיאטראות ובכל מיני מוסדות להכשרת אומנים אז יכול להיות שנבקר גם אצלכם.
אלכס מילר: נראה.
ורוניקה כהן: אני רוצה להוסיף מילה על האקדמיה, שגם אצלנו יש מחלקה למוסיקה מזרחית שקיימת כבר 15 שנה.
ורוניקה כהן: אנחנו המקום העיקרי שנותן הכשרה לאנשים שאחר כך הולכים להיות או נגנים או מורים בתחום המוסיקה המזרחית.
ורוניקה כהן: אני רוצה לחזור לנקודה שחברתי דוצ'י הזכירה של פורום דוסטרובסקי.
ורוניקה כהן: זה פורום של מנהלים וראשי חוגים, מנהלי קונסרבטוריונים.
ורוניקה כהן: ישבנו שנה וכתבנו נייר עמדה, ויש לנו תחושה שלנייר העמדה השקענו המון מחשבות, אז אני מבקשת לחפש אותו או שנשלח אותו שוב.
ורוניקה כהן: אנחנו ביקשנו התייחסות מהשר, ועדיין לא הספקנו לפגוש אותו.
אלכס מילר: התייחסות לשר זה למגרש ההוא, לא למגרש הזה.
אלכס מילר: זאת הרשות המבצעת, יש להם חוק שמחייב אותם התייחסות תוך זמן מסוים.
אלכס מילר: הם חייבים לעמוד בחוק.
אלכס מילר: אנחנו לא אחראיים עליהם.
אלכס מילר: את יכולה להעלות כאן את הסוגיות, והם יכולים לענות כאן אם יש להם תשובה.
ורוניקה כהן: אבל אם אתה מעוניין אנחנו נשמח להעביר גם אליך את זה.
ורוניקה כהן: כתוב שם חזון ותיאור המצב.
אלכס מילר: יש עוד מישהו?
יהודה כהן: אפשר להעיר משהו קטן?
יהודה כהן: הייתי רוצה, לשם ההגינות, להזכיר למשרד החינוך שהשר נבון בזמנו הקים אגף לקידום תרבות ואמנות בשכונות ובעיירות הפיתוח.
יהודה כהן: האגף הזה פועל ברחבי הארץ.
יהודה כהן: אני כרגע לא נמצא הרבה, אבל צריך לבדוק את הנושא הזה, כמה הוא משפיע מבין כל הפרויקטים שדיברו עליהם בנושא הזה.
יעל שי: לשאלתכם, עשיתי בינתיים חשבון.
יעל שי: היום לומדים למעלה מ-10,000 תלמידים במסגרת המודל המוסיקלי היישובי.
יעל שי: כמובן, יש לנו נתונים מאוד מדויקים אם אני אצטרך לתת על כל הרשויות.
אלכס מילר: מכל אותם אנשים שהם האורחים שלנו ועדת החינוך רואה חשיבות רבה בלימודי המוסיקה.
אלכס מילר: אנחנו שמענו שלימודי המוסיקה תורמים לפיתוח הילד, מפחיתים אלימות.
אלכס מילר: בכך אנחנו קוראים למסד את לימודי המוסיקה במערכת החינוך מגן הילדים.
אלכס מילר: אנחנו גם רואים בעייתיות מאוד גדולה בכך שבחלק מהמקומות גובים במערכת חינוך החובה תשלום עבור לימודי מוסיקה.
אלכס מילר: במידה שיהיה מיסוד של הלימודים בצורה כללית כך גם כלל הילדים יוכלו ליהנות מהעניין הזה ולא רק חלקם.
אלכס מילר: אז לא צריך להיות חלק מתשלומים נוספים כי ברגע שתהיה הוראה, לפחות בגני הילדים ובאותן כיתות מתחילות שיש שם – העניין הזה מסודר.
אלכס מילר: אנחנו קוראים למשרד החינוך לבנות תוכנית מסודרת, פרוסה לכמה שנים או כמה שצריך להיות.
אלכס מילר: אבל שבסופו של דבר מאה אחוז מאותם התלמידים ייהנו בדיוק באותה צורה ש-30% נהנים כרגע.
אלכס מילר: לדעתי, זה חשוב, ואני לא רואה שום סיבה לא לעשות את זה.
אלכס מילר: אנחנו ראינו שיש המון מקצועות – נגיד בחטיבות העליונות, של הבגרויות, של בחירה של עשרות מקצועות.
אלכס מילר: תאמינו לי, אם תתחילו לקצץ שם ולהעביר את אותן שעות לכיוון היסודי זה יתרום לכם הרבה יותר מאשר לרדוף אחרי כל דבר וכל מקצוע בעניין הבגרויות.
אלכס מילר: יש בסיס ויש מעטפת כללית שאנחנו באמת מברכים על כך.
אלכס מילר: אבל האטרף שקיים פה במדינה אחרי אין ספור מקצועות בגרות שאפשר לעשות – שם לדעתי אפשר להפחית ולהעביר לנושא הזה שהוא מאוד חשוב.
אלכס מילר: בכך נשמח לקבל גם התייחסות לנושא הזה ולבקשות שלנו בכך שיהיה הסדר עם יעדים מסודרים במערכת החינוך בלימודי המוסיקה והנגינה בכלל המערכת.
אלכס מילר: נוסף לכך שמענו גם את מר שושני וגם את מר חסיד מהמגזר החרדי, ואנחנו נקיים ישיבה נפרדת עם משרד התרבות בכל הנושא של ההסדר הזה.
אלכס מילר: רבותיי, אנחנו סיימנו.
אלכס מילר: שיהיה לכם שבוע טוב ובהצלחה.
אלכס מילר: נפתח את ישיבת ועדת החינוך.
אלכס מילר: אנחנו בתאריך 22.11.2011, כ"ה בחשוון תשע"ב.
אלכס מילר: הנושא – הצעה לסדר היום (דיון מהיר): שביתה פתוחה בבית-הספר אלעזזמה א' ו- ב', במחאה על ליקויי בטיחות, תברואה ומחסור חמור בציוד חיוני, של חבר הכנסת חנא סוייד.
אלכס מילר: פרוטוקול 496.
אלכס מילר: אדוני, תפתח בבקשה.
חנא סוייד: ראשית כל, אני מודה ליושב-ראש הוועדה, לוועדה, על קיום הדיון הזה בהקדם.
חנא סוייד: הנושא הוא נושא חשוב ונושא כאוב, שקשור במצב של בית-הספר, למעשה שני בתי-ספר, זה בית-ספר אחד שחילקו אותו לשני בתי-ספר.
חנא סוייד: בסך-הכל, יש כ- 1,800 – 2,000 תלמידים שלומדים בשני בתי-הספר, כלומר מדובר בבית-ספר גדול.
חנא סוייד: אני אוסיף ואומר שמדובר בבית-ספר שפועל ביישוב לא מוכר, בנגב.
חנא סוייד: בית-הספר נקרא בית הספר אל עזזמה, ביישוב לא מוכר שנקרא ואדי אל נעם.
חנא סוייד: הצירוף הזה של בית-ספר ויישוב לא מוכר הוא צירוף בעייתי, אין ספק.
חנא סוייד: זה בעצם מכניס כבר בתחילת הדיון את האפשרות שבית-הספר ביישוב לא מוכר, לא יהיה מצויד ולא יהיה באותה רמה כמו בית-ספר ביישוב מוכר, ביישוב ותיק.
חנא סוייד: יחד עם זה, אני אומר, שכל בית-ספר חייב להיות ברמה סבירה של תפקוד ושל מצב פיסי, שיאפשר פעילות חינוכית סבירה ונכונה.
חנא סוייד: אי-אפשר, בשום פנים ואופן, לנהל מאבק על קיום של יישוב מוכר או לא מוכר על הכרה בו או על אי-הכרה בו, על ייצובו או על העברתו, על גבם של תלמידים ועל גבי בית-ספר שחייב לתת את כל השירותים ולאפשר רמה סבירה של תפקוד לטובת התלמידים שלומדים בו.
חנא סוייד: הדבר גם נאמר, במיוחד לאחרונה, במסגרת פסק-דין של בית-המשפט העליון, בנושא מים.
חנא סוייד: מים זה זכות בסיסית של אנשים, של אזרחים, של תושבים, ואי-אפשר להשתמש באספקת מים ככלי לחץ על תושבים ועל אזרחים, בשביל לקבוע עובדות של הכרה ביישוב או חוסר הכרה ביישוב.
חנא סוייד: אותו דבר שנאמר לגבי מים, אפשר להגיד גם לגבי החינוך והזכות לחינוך.
חנא סוייד: צריך לאפשר זכות לחינוך ברמה סבירה ונאותה, בכל מקרה ולא להשתמש בתלמידים כבני ערובה במקרה הזה.
חנא סוייד: אדוני היושב-ראש, אני מדבר על מצב של בית-ספר, כפי שתיארתי אותו, בית-ספר גדול, עם כ- 2,000 תלמידים, שני בתי-ספר, אבל הם צמודים, הם בקמפוס אחד, הם בקמפוס אחד.
חנא סוייד: אז מדובר בשני בתי-ספר, בקמפוס אחד, של כ- 2,000 תלמידים, ללא חיבור חשמל.
חנא סוייד: אמנם יש גנראטור, אבל תחשבו כמה גנראטור יכול לספק באמת חשמל, בהספק סביר ומספיק ל- 2,000 תלמידים.
חנא סוייד: אין דרך גישה לבית-הספר.
חנא סוייד: אני מתחיל בשירותים הפריפריאליים, החיצוניים.
חנא סוייד: חשמל, דרך גישה, שירותים.
חנא סוייד: לפי התיאור, אני לא הייתי באמת שם, ואולי אני אבקש שאחת ההמלצות תהיה שהוועדה תבקר בבית-הספר, על-מנת לעמוד מקרוב על המצב שם.
חנא סוייד: תתארו לעצמכם מצב שיש בו 2,000 תלמידים על כמה?
חנא סוייד: שבעה-שמונה תאי שירותים.
חנא סוייד: בנות לא יכולות להשתמש בשירותים האלו, מה זה, איפה אנחנו, ברואנדה?
חנא סוייד: לא רוצה לנקוב בשמות של מדינות, לא רוצה להקניט אף אחד.
חנא סוייד: אבל זה לא יכול להיות, זה לא מצב.
חנא סוייד: כפי שאני הבנתי, זה מצב תת אנושי, של שירותים.
חנא סוייד: כמובן אי-אפשר לדבר על סידורי בטיחות בכלל.
חנא סוייד: המבנים, מדובר במבנים יבילים, ישנים נושנים, שמתפרקים, שצריכים החלפה.
חנא סוייד: אי-אפשר לתקן אותם.
חנא סוייד: אז סידורי בטיחות אין בכלל, שלא לדבר על מגרשים ועל ספרייה.
חנא סוייד: בית-ספר של 2,000 תלמידים עם שבעה-שמונה מחשבים שעובדים, בינתיים.
חנא סוייד: זה מה שנשאר.
חנא סוייד: כמובן תחשבו על פעילות סדירה של מחשבים עם אספקת חשמל מגנראטורים.
חנא סוייד: הצפיפות – נוראית.
חנא סוייד: אנשים שם כמו סרדינים, התלמידים והתלמידות.
חנא סוייד: פשוט מאוד, בשורה תחתונה, אני מדבר על מצב שהוא תת, לא רוצה להגיד תת אנושי, אבל תת חינוכי, בוודאי.
חנא סוייד: אין שם התנאים המינימאליים ביותר, לקיום בית-ספר.
חנא סוייד: הרשות המקומית, שניתנה לה הסמכות לטפל בבית-הספר הזה, אבו באסמה, היא לא סוברנית שם, אבל נתנו לה את המשימה הזו, בקבלנות משנה, שהם יטפלו בבית-הספר הזה או בשנתי בתי הספר האלו.
חנא סוייד: כמובן שהרשות המקומית היא כשלעצמה, ולצרכים שלה, אינה מתפקדת כראוי, על אחת כמה וכמה כשמדובר בקבלנות שניתנה או שזרקו עליה, שביקשו ממנה לבצע עבודה שלא בשטח שלה ושלא בתחום האחריות שלה.
חנא סוייד: אז הרשות המקומית, אין לה יכולות, אין לה אפשרויות, אין לה ידע, אין לה יכולת לטפל.
חנא סוייד: משרד החינוך, מצידו כאילו ברוך שפטרנו, יש אבו באסמה, דווקא התושבים אומרים – הלוואי ומשרד החינוך היה אחראי עלינו באופן ישיר.
חנא סוייד: בתי-הספר במקביל, שמשרד החינוך מטפל בהם באופן ישיר, מצבם יותר טוב.
חנא סוייד: ולכן, הם חושבים שהזיווג הזה, בין אבו באסמה לבין בית-הספר הזה, קודם כל הוא לא מקיים את המטרה שבשבילה הוא נעשה, והם גם חושדים שזה למעשה טומן בחובו איזה שהן מטרות זרות לעניין הזה.
חנא סוייד: סיכומו של דבר, אדוני היושב-ראש, מדובר במצב שאכן השביתה נגמרה, כי בכל-זאת ההורים רוצים שהילדים שלהם ילכו וילמדו ולו במצב הקשה ביותר, ולהם מגיע ולתלמידים מגיע כל הכבוד, על ההקרבה הזו שהם עושים בשביל ללמוד.
חנא סוייד: אבל אנחנו, מחובתנו, כנציגי העם, ככנסת, לטפל במצב הזה ולהביא את התנאים בבית-הספר הזה או בשני בתי-הספר האלו, למצב של תפקוד סביר, אני לא רוצה להגיד מעולה ולא רוצה לדבר על רווחה חינוכית, אלא להביא את המצב של תפקוד סביר ונאות, כך שהתלמידים, התלמידות, מה הם עשו?
חנא סוייד: למה צריך להעניש אותם?
חנא סוייד: למה צריך לזרוק אותם למצבים בלתי אפשריים כאלו?
חנא סוייד: אנחנו חייבים להטיל את כל כובד משקלנו, אדוני היושב-ראש, בשביל לתקן את המעוות ואני אבקש שאנחנו גם נקיים, שהוועדה תקיים ביקור במקום, על-מנת שתעמוד מקרוב על המצב שם ותמליץ את ההמלצות המתבקשות.
חנא סוייד: סליחה, אדוני היושב-ראש, יש כאן נציגות של התושבים, של ההורים, שטרחו והגיעו לכאן, אני מברך אותם על הביקור שלהם כאן ומברך אותם בהחלט, על התפקיד החשוב ועל המאבק הציבורי שהם מנהלים, בשביל הבנים והבנות שלהם.
אלכס מילר: ראשית, לפני שאני מעביר את זכות הדיבור.
אלכס מילר: השלטון המקומי, מי מייצג כאן את היישוב?
חן אביטן: אני היועץ המשפטי של המועצה, ונמצא כאן גם גזבר הרשות.
קריאה: היועץ המשפטי בא לייצג את הוועדה בתחום של החינוך?
אלכס מילר: סליחה, לא לא, סליחה.
קריאה: נכבד אותו, אבל.
אלכס מילר: ראשית, אני רוצה לברך כאן בוועדה את חבר הכנסת רן כהן, מוותיקי הבית, ברוכים הבאים.
רן כהן: חבר כנסת לשעבר.
אלכס מילר: וכמובן, את הסטודנטים של האוניברסיטה העברית, לחוג מדיניות ציבורית, ברוכים הבאים לוועדת החינוך.
אלכס מילר: בואו נשמע קודם כל, מה עמדת הרשות מבחינת כל אותן הסוגיות שעלו ומה בכוונתכם לעשות.
אלכס מילר: אנחנו אחר-כך נעבור למשרד החינוך, גם נשמח לשמוע את ההורים הנמצאים כאן, אני מבין, ונציגי בתי-הספר גם.
אלכס מילר: רבותיי, יש לנו בסך הכל 45 דקות לכל העניין הזה ולבסוף, נראה איך אנחנו נסכם את הדיון.
חן אביטן: נמצא כאן גם מר חנן אפוטה, שהוא מנהל מינהל החינוך במועצה.
חן אביטן: אני אגע בחלק מהדברים, אני בהחלט מסכים, המועצה מסכימה לחלק מהדברים שנאמרו על-ידי חבר הכנסת סוייד שהבהיר שהמועצה היא בעצם סוג של קבלן משנה.
חן אביטן: המועצה היא אכן סוג של קבלן משנה.
חן אביטן: המועצה בעצם התקשרה בהסכם עם משרד החינוך בשנת 2005, בספטמבר.
חן אביטן: לפי אותו הסכם, המועצה בעצם אמורה לספק שירותים, בין היתר, לאותו בית-ספר בעזזמה, שירותים שקשורים בחינוך, בלוגיסטיקה, בכל מה שקשור כדי שהתלמידים ישבו עם החומר.
חן אביטן: בתוך תחומי המועצה, אגב, למועצת אבו באסמה יש עשרה יישובים.
חן אביטן: בתוך היישובים הנ"ל יש גם בתי-ספר שנבנו ואפשר לראות את חלקם מסודרים ביותר, בתנאים מעולים ואני חושב שהדברים כבר ידועים.
חן אביטן: הבעיה שניצבת כאן על השולחן, שמתייחסת לבית-הספר אל עזזמה, נראה לי שהיא לא בעיה פרטית רק של אל עזזמה, צריך לראות את הדברים באופן אמיתי ונכון.
חן אביטן: יש עוד בתי-ספר בפזורה, שמצבם דומה לזה שתואר והמצב הוא באמת פעמים שאינו בלתי נסבל.
חן אביטן: אין בכלל מחלוקת.
חן אביטן: לא הצפיפות ולא המבנים היבילים, ואין איש בחדר או כל בר-דעת שיכול לחלוק על הצורך של תלמיד במקום נאות כדי לקיים את חוק לימודיו.
חן אביטן: זה לא מתקיים, לא רק באל עזזמה.
חן אביטן: זה מה שחשוב לומר כרגע.
חן אביטן: יש עוד יישובים ואפשר שהדיון הזה יהיה רק דוגמה לנושאים ויישובים אחרים, בלתי מוכרים, כמובן.
אלכס מילר: כשנגיע ליישובים אחרים, נדון בכך.
חן אביטן: לא לא, אבל אפשר שזה יהיה נושא, זה מורכב גם מנושאים אחרים.
אלכס מילר: תשמע, אני מציע.
אלכס מילר: אתם תיקחו את האחריות על היישוב שלכם.
אלכס מילר: כשאנחנו נדבר כאן על יישובים אחרים, אז אנחנו גם נבדוק כל אחד ובנפרד.
אלכס מילר: אנחנו גם יכולים לדבר באופן כללי, על המצב הבעייתי של מערכת החינוך, לא נצא מכאן.
אלכס מילר: בואו תתמקדו.
אלכס מילר: תראו, יש לכם, בוא נתחיל כך – התקציב שמיועד למערכת החינוך, לפי חוק שחוקק כאן בכנסת זה תקציב קבוע שאתם לא יכולים לגעת בו מבחינת כל העניין, הוא לא גמיש.
אלכס מילר: התקציב הועבר, השאלה מה קורה מבחינת ההקצאה בעצם, האם קיימת הקצאה בכלל במועצה, לעניין של השיפוצים לעניין של הבינוי ולעניין של בטיחות.
אלכס מילר: ואיפה אנחנו עומדים בדברים האלו.
חן אביטן: למועצה יש בהחלט את הניסיון, היכולת וההיכרות, גם עם הנושאים שנדרשים גם עם האוכלוסייה.
חן אביטן: לא בכדי הדברים האלה באמת צורפו למועצה, כי בחלקה של אוכלוסיית הפזורה, מדובר פה באוכלוסיית יעד שאמורה בעצם להצטרף ליישובי המועצה או שיוקם יישוב עבורם והיישוב יצטרף כאחד מיישובי המועצה.
חן אביטן: כלומר, זה לא שחיפשו מועצה וקבעו דווקא את אבו באסמה.
חן אביטן: יש פה עניין.
חן אביטן: יש בעיה אחת והבעיה קוראים לה תקציב.
חן אביטן: ותכף הגזר יפרוט לסכומים, אבל אני יכול לומר שיש כאן סדרת מכתבים ופניות למשרד החינוך, למר דקאלו, ולמר איציק תומר, ולמר צרפתי, האנשים שפועלים, האנשים שאמונים על נושא התקציב.
חן אביטן: אנחנו שבים ופונים – אנא, העבירו תקציבים.
חן אביטן: האנשים האלה סיירו בשטח, האנשים סיירו בשטח, ראו את הצרכים והכירו בהם.
אלכס מילר: אתם מבחינתכם, את התקציבים שמיועדים למערכת החינוך.
קריאה: פר-תלמיד.
אלכס מילר: לא פר-תלמיד, לפי הצו, לפי הצו 7ב' שאנחנו מאשרים כאן בוועדת החינוך, על "יחדים" בין שלטון מקומי לבין מערכת החינוך, אתם מעבירים כסדרם?
חן אביטן: אנחנו מעבירים יותר מזה.