GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סיגל פרץ יהלומי: יש לנו את יום הלימודים הארוך, שאמרה נכון רעיה, לגבי שילובו בקהילה, אז מתי אני משלמת ולכן שעות התוספת האלה צריכות להיות עם החשיבה של שעות שילוב בקהילה ויש לנו את נושא ההסעות והנושא האחרון – המטפחים, שלא הזכרנו על זה מילה כאן.
סיגל פרץ יהלומי: וזה לא תקציב חינוך, זה תקציב רווחה, אבל הוא חלק, הוא היינו-הך מהוועדה, מבחינתנו.
סיגל פרץ יהלומי: 3,000 ילדים עם מוגבלויות אחרות קיבלו שעות טיפוח.
סיגל פרץ יהלומי: כלומר, מטפחת מגיעה הביתה, עוזרת לו יום בשבוע אחר-הצהריים, מפנה את האימא להתעסק עם יתר הילדים הנורמטיביים שלה ועוזרת מאוד למשפחה.
סיגל פרץ יהלומי: 3,000 ילדים אוטיסטים על-פי המחקר קיבלו, ורק 400 ילדים עם פיגור קיבלו את זה השנה.
סיגל פרץ יהלומי: גם זה מאוד משמעותי להכניס לסל, זה ארבע נקודות האפליה המרכזיות שהמחקר מציג.
סיגל פרץ יהלומי: כשאנחנו מדברים על הצרכים, אנחנו אומרים כך: אנחנו אומרים – לא רק שהמדינה, עזוב את הרמה המוסרית שוודאי ובוודאי שכולנו צריכים לטפח אותם ולמצות את הפוטנציאל שלהם, שהוא מאוד מאוד גבוה ורק אם נשקיע נצליח לעשות את זה.
סיגל פרץ יהלומי: מבחינה כלכלית הדבר ישתלם למדינה כי אנחנו נצליח להצמיח ממערכת החינוך המיוחד אנשים עצמאיים יותר, שיוכלו להשתלב בשוק העבודה החופשי ולאו דווקא במעשים ובמפעלים מוגנים, שהמדינה צריכה לסבסד ולממן.
אלכס מילר: בבקשה, חבר הכנסת.
סיגל פרץ יהלומי: משפט אחד על המגזר הערבי והחרדי.
סיגל פרץ יהלומי: אקי"ם, שמפעילה 76 יישובים, 60 סניפים, כאשר עשרה מהם במגזר הערבי ויש לנו גם נציג במגזר החרדי, רואה את הצורך האקוטי הזה, בעיקר ולא רק, כמובן, בכל הארץ, אבל הרבה מאוד במגזר הערבי והחרדי, מכיוון שהתוספות האלה מאוד יסייעו למשפחות.
סיגל פרץ יהלומי: בדיוק אותן משפחות שסובלות ממה שנקרא גם ממצב סוציו אקונומי נמוך, ומבחינתנו זה מאוד מאוד משמעותי שתעזרו לאוכלוסייה שאתם מייצגים.
עפו אגבאריה: קודם כל, אני מתנצל שחבר הכנסת ברכה מהמציעים לא הגיע.
יהודית גידלי: יש לו בעיה אישית, הוא הודיע לי והודעתי ליושב-הראש.
עפו אגבאריה: אני לא בא מתחום החינוך אבל אני מסכים מאוד עם חברת הכנסת עינת וילף, אני בא מהצד השני, אני רופא.
עפו אגבאריה: אז אני מכיר את הצד השני של האנשים שזקוקים לשוויון הזה ולתת להם אולי קצת יותר תשומת לב.
עפו אגבאריה: בהמשך לדברים של עמותת אקי"ם, אני לא מזמן ביקרתי באיזה בית-ספר אצלנו באום אל פחם וזה בית-הספר היחיד בכל אזור המשולש, שמשרת כ- 150,000 תושבים, שיש שם איזה 80, 90 תלמידים ולצערי הרב, הם כמעט ולא מקבלים שום דבר מהדברים מה שאת מדברת.
עפו אגבאריה: זה הבניין הוא שכור, אפילו אין מגרש ואפילו אין וילונות, אין חימום, אין מיזוג וכל זה עדיין כשמשרד החינוך חנך את בית-הספר הזה לפני כשלוש שנים, ועד היום הבניין הזה קיים ובית-הספר הזה קיים.
עפו אגבאריה: למרות שהוא אוסף תלמידים מכל האזור.
עפו אגבאריה: אז אני מניח שמקרים כאלה יש בכל המקומות ולא רק באזור המשולש ואזור ואדי ערה.
עפו אגבאריה: לכן, אני חושב, שכאשר באים ומדברים ואני קודם כל, המחקר הציג את הדברים טוב מאוד, ומצד שני, הגברת רעיה ניפחה את המספרים בצורה כזו, בשביל כאילו לא לתת הפחדה לכולם, שהנה, אנחנו חורגים מהמסגרת ואנחנו לא יכולים לתת ויש כל-כך הרבה הוצאות.
עפו אגבאריה: אני חושב שזה סוג של טקטיקה מסוימת, שנוהג בדרך-כלל משרד האוצר ולא משרד החינוך.
עפו אגבאריה: אז באמת, חבל שאנחנו מסתכלים דווקא על האוכלוסייה הזו, מנקודת מבט כספית ובצורת הפחדה, בצורה כזו.
עפו אגבאריה: אני מאוד אשמח גם להצטרף להצעתה של חברת הכנסת עינת וילף, כדי באמת לעזור לאוכלוסייה הזו והאנשים האלה אולי הכי זקוקים לעזרה הזו, מכל הבחינות – גם מבחינה אנושית וגם, ככל שמשקיעים בהם בגיל הזה, במצב הזה, ככה פחות נשקיע בהם כשהם יהיו יותר גדולים.
אורי מקלב: אני מודה לך על קיום הדיון.
אורי מקלב: אני לא חבר בוועדת החינוך, אבל בדיונים שאני משתתף אתך, בוועדת החינוך, כמה שאתה מגיע, לדבריך, מתחום אחר, אתה משקיע הרבה בנושא החינוך המיוחד.
אורי מקלב: רק לאחרונה ישבנו בנושא הסעות לילדי החינוך המיוחד, ילדים בעלי לקויות קלות מאוד, בין אם גני ילדים ובין אם זה בבתי-ספר, נאלצים ללכת קילומטרים ברגל, או באוטובוס, אם הם גרים במרחק שני קילומטר מבית-הספר או מגן הילדים, אז לא מגיעה להם כל הסעה ואתה באמת מנסה לקדם ועוד דברים של סייעות.
אורי מקלב: אבל אין ספק שהושקעו משאבים בסכומים, התקציב של החינוך המיוחד הוא תקציב לא קטן.
אורי מקלב: אבל אני כן חושב מה שיוצא מהדיון הזה, ואני רוצה באמת להודות לחברת הכנסת עינת וילף שביקשה את הדיון ואני הצטרפתי לדיון ואני מבין שארגונים אחרים, כמו אקי"ם, שיוזמים, ועוד ארגונים, מוסדות שנמצאים ופועלים כל הזמן בחינוך המיוחד והם נדרשים והם עומדים בין הצרכים, בין ההורים לבין מה שהתקציבים שיש להם ואנחנו עדים לכך, אנחנו עדים שכל הזמן יש לנו פניות של הורים שכאן הם במסגרת כזאת והמסגרות, גם אם יש היום התקדמות מול הילדים ומול החינוך המיוחד, מול ההורים ודאי שיש היום, יש חסר גדול מאוד.
אורי מקלב: אנשים היום, קשה להם להשתלב, עוד לפני הילד, להורים, בעבודה ובמקומות אחרים, כשיש להם ילד בחינוך מיוחד.
אורי מקלב: אנחנו עדיין לא עושים מספיק, אנחנו רואים את זה בכל הנושאים שאנחנו העלינו את זה, בין אם בחופשות, בין אם ביום לימודים ארוך.
אורי מקלב: אבל מה שמיוחד זה בולט, כשאנחנו היום משקיעים הרבה יותר בחינוך הרגיל, אנחנו מאריכים את יום הלימודים הארוך, אנחנו נותנים תוכנית אופק, כשמצד אחד, אם אנחנו רואים שבחינוך הרגיל אנחנו היום מתקדמים ואנחנו היום משאירים מאחור את החינוך המיוחד וזה, אני חושב שחשוב הדיון שאתה עושה כאן היום, באופן כללי, הגם שיש כאן דברים פרטיים.
אורי מקלב: עם הקידום ועם ההשקעות הרבות שאנחנו עושים היום בחינוך הרגיל, אסור לנו לשכוח, לגבי כל המגזרים וכל הלקויות שחסר, בחינוך המיוחד, וזה בולט היום מאוד.
אורי מקלב: אני לא אאריך למה זה נקרא הר סיני.
אורי מקלב: הר סיני שהשם שהוריד סיני בעולם, מה הוא עשה, הוא לא עשה שום דבר, בסך-הכל התורה.
אורי מקלב: בגלל שהוא הוריד, כשבונים בניין גבוה, כשיש בניין גבוה, כולם קוראים לו הבניין הגבוה.
אורי מקלב: ברגע שבונים על-ידו בניין יותר גבוה, מתחילים לקרוא להוא הבניין הנמוך.
אורי מקלב: הוא לא עשה שום דבר, מה, לא קרה שום דבר, אבל הוא נהפך.
אורי מקלב: מספיק שאתה עכשיו בונה בניין גבוה, אתה מתחיל לקרוא לבניין שעד עכשיו קראו לו הבניין הגבוה, אתה מתחיל לקרוא לו בניין נמוך ואנחנו לא רוצים שהחינוך המיוחד, זה מה שעכשיו הולך לקרות, לאור ההשקעות הרבות.
אורי מקלב: יש תקציבים, אבל עדיין, אין ביטחון.
אורי מקלב: ולכן כן צריכה להיות ועדה שתבדוק את זה.
אורי מקלב: החלוקה בתוך החינוך המיוחד, בתוך כל סוגי הלקויות, בתוך הפיגור, בתוך האוטיזם, לעשות איזה חלוקה יותר שוויונית.
אורי מקלב: יש הורים שמרגישים, מסתובבים בהרגשה, שמקפחים אותם לעומת סקטורים אחרים או לקויות אחרות בתוך החינוך המיוחד.
אורי מקלב: וזה הרגשה שמסתובבת ורק מתעצמת בתקופה, מתעצמת יותר ויותר וזה, אני חושב שאם אנחנו נגיע למסקנה הזאת ולהחלטה עוד לפני החוק, לעשות קצת סדר בדבר הזה, אני חושב שעשינו הרבה.
אלכס מילר: תודה רבה, בית-ספר יובלים, בבקשה, גברתי.
עילית שמואלי: אני יושבת ראש ועד הורים בית-ספר יובלים.
עילית שמואלי: יש לנו 120 ילדים בעפולה עילית, של ילדי CP, מרותקים לכיסאות גלגלים, סיעודיים, הרבה מהם מאוד מאוד חכמים, מאוד חכמים.
עילית שמואלי: מבינים, לעתים מדברים, לעתים מדברים עם העיניים.
עילית שמואלי: קודם כל, אני חייבת להגיד משהו על בית-הספר.
עילית שמואלי: בתי-הספר של החינוך המיוחד עברו למצב שמבית-ספר למרכז תרומות עולמי.
עילית שמואלי: אני ממש, אני יודעת שוועדת החינוך של הכנסת, ככה קצת עקבתי, אתם מגיעים למועצה האזורית גלבוע מחר?
אלכס מילר: ביום ראשון.
עילית שמואלי: בעפולה עילית יש בית-ספר שגם המועצה האזורית גלבוע שולחת לשם ילדים נכים, זה כלל צפוני.
עילית שמואלי: כדאי מאוד להבין איך מתמודד מנהל, בחור מבריק.
עילית שמואלי: התפקיד שלו זה כמעט זהה לתפקיד של קשרי חוץ בתרומות במשרדי ממשלה.
עילית שמואלי: הוא כל היום בתרומות, בתרומות, בתרומות, כי אין לו כסף – לא לקנות, לא לתקן, לא להביא פרא רפואיים, לא להביא שום דבר.
עילית שמואלי: אני, כאימא, מרגישה כל-כך, כל-כך מושפלת, כי יש לי בת אחת בת 17, שלומדת בבית-ספר כדורי, היא מקבלת יום לימודים ארוך, עד ארבע.
עפו אגבאריה: ארוחה.
עילית שמואלי: עזוב את הארוחה, אתה יודע מה?
עילית שמואלי: אני אבשל לה.
עילית שמואלי: אבל אופק חדש ומורים משקיעים בה וחוג תקשורת והיא מצלמת ומה היא לא עושה, וזה מושקע והילדה השנייה שלי, שזה קטן, קטן לעומת, יש לה יכולות מדהימות.
עילית שמואלי: אבל מה?
עילית שמואלי: אין מה לתת לה.
עילית שמואלי: היא מגיעה לבית-הספר בשמונה ובשתיים ורבע כבר לתוך המסדרון, כי ההסעות מגיעות.
עילית שמואלי: בין זה לזה, שעה ארוחת בוקר, שעה ארוחת צהריים, תיקחו עוד את פעמיים ביום להחליף טיטולים, כשיש שתי סייעות על כל הכיתה של תשעה ילדים, מה הם הצליחו ללמוד?
עילית שמואלי: כלום.
עילית שמואלי: אתם יודעים מה זכינו?
עילית שמואלי: זכינו למשהו מדהים ממשרד החינוך.
עילית שמואלי: בית-ספר יובלים נכנס לאופק חדש.
עילית שמואלי: אני מאושרת.
עילית שמואלי: אתם יודעים במה זה עזר לי?
עילית שמואלי: בכלום.
עילית שמואלי: כי זה נשאר עד שתיים וחצי.
עילית שמואלי: אף אחד לא מכיר בחינוך המיוחד הזה.
עילית שמואלי: הילדים האלה בכלל, אף אחד לא דיבר, כולו מדובר בעוד 500 ילדים שאני מברכת את אקי"ם על הדיון הזה, אבל אנחנו פנינו למנכ"ל משרד החינוך ופנינו לשר החינוך – תדברו על הילדים שלנו.
עילית שמואלי: תדברו על ה- CP.
עילית שמואלי: הילדים האלה חכמים, עם כיסאות גלגלים, הם יכולים גם לצאת לעבוד מחר, בגיל 18 או 21.
עילית שמואלי: אבל אף אחד לא מדבר עליהם בכלל.
עילית שמואלי: אלה – תזרקו אותם.
עילית שמואלי: ואני, אני, מה שאני עושה, קודם כל, מהבוקר עד הלילה, אוספת תרומות למשעה שלוש שהיא מגיעה הביתה, עד עשר בלילה, איך אני נותנת לה בריכה, רכיבה, פיסיותרפיה, הליכון, אופניים, כל הדברים שאני יודעת שהם יקדמו אותה.
עילית שמואלי: אבל אתם יודעים מה היום הכי קשה של הבת שלי?
עילית שמואלי: כשמגיע ה- 8.8.
עילית שמואלי: ה- 10.8.
עילית שמואלי: הם יוצאים לשבועיים, של החופש הגדול.
עילית שמואלי: ואחרי שלושה ימים, היא משתגעת.
עילית שמואלי: היא מתחילה לחפש את המורה ומתחילה להגיד – איפה הילדים?
עילית שמואלי: איפה הילדים?
עילית שמואלי: איפה המורה?
עילית שמואלי: ואין לי מה להגיד.
עילית שמואלי: בשעה שלוש כשהיא באה הביתה ואחותה הגדולה באה בארבע, אז היא משלוש שואלת אותי – איפה נטלי?
עילית שמואלי: אימא, איפה נטלי?
עילית שמואלי: ומה אני אגיד לה?
עילית שמואלי: נטלי לומדת כי את יותר טיפשה והיא יותר חכמה?
עילית שמואלי: או מה, כי את פגועה ואת הבניין הנמוך, כמו שחבר הכנסת מקלב, והיא הבניין הגבוה?
עילית שמואלי: אני באמת מבקשת, מתחננת כאן בפני ועדת החינוך, חייבים לקיים דיון רציני מאוד במה שקשור לחינוך המיוחד.
עילית שמואלי: רציני מאוד.
אלכס מילר: אנחנו מקיימים דיונים על חינוך מיוחד בממוצע פעם בחודש.
עילית שמואלי: משרד החינוך לא מסכים בכלל להיפגש אתנו.
עילית שמואלי: לא מוכן לשמוע אותנו.
עילית שמואלי: CP זה מין משהו לא קיים.
עילית שמואלי: חבר הכנסת מילר, אני העברתי לך מכתב לפני יומיים.
רעיה לוי גודמן: אני רוצה להביע מחאתי לראשונה יש באגף לחינוך מיוחד מפקח שתפקידו לטפל באוכלוסייה הילדים עם הלקויות המוטוריות.
רעיה לוי גודמן: לא היתה פנייה שלא נענתה.
רעיה לוי גודמן: אני מאוד מבקשת, יש לנו הרבה דברים לעשות ועבודה רבה והזמן קצר.
אלכס מילר: סליחה, סליחה, לא אצלי.
אלכס מילר: אתם לא פותחים כאן עכשיו.
עילית שמואלי: אני לא מתייחסת לזה.
עילית שמואלי: אני העברתי גם בכתב, בנוגע להסעות, שהבת שלי בסכנת חיים בהסעה, הכל הכל, בבניין הנמוך.
עילית שמואלי: תרשו לנו.
עילית שמואלי: אני רק מבקשת, אל"ף, חבר הכנסת, בקשה אחת.
עילית שמואלי: גם ממך, עינת.
עילית שמואלי: תכניסו את ה- 500 ילדים של ה- CP לדיון הזה.
עילית שמואלי: אנחנו לא נמצאים פה.
אלכס מילר: גברתי, תהיי אתי רגע.
עילית שמואלי: אני אתך, אלכס.
אלכס מילר: אנחנו נעבור על המכתב שלך, אנחנו נבדוק עם משרד החינוך מה נעשה בעניין.
אלכס מילר: אם יהיה צורך לעשות ישיבה מיוחדת בנושא הזה, אנחנו נבדוק את האפשרות ונעשה.
אלכס מילר: אם יכול לקבל תשובות לפני זה, אז אנחנו גם נעשה את זה.
רעיה לוי גודמן: יש פה הורים שהגיעו מטבריה, שרשמנו אותם.
אלכס מילר: אני מצטער, אבל אנחנו ב- 12 צריכים לפתוח דיון.
אלכס מילר: משפט אחד, בקצרה.
רעיה לוי גודמן: כדי להדגיש את נושא הצרכים.
אלכס מילר: אתם רוצים שאנחנו גם נסכם, נכון?
אלכס מילר: קצר ולעניין, בבקשה.
אירית צרחי: אני מטבריה, אימא לשבעה ילדים, יש לי ילד בן עשר שלומד בחינוך מיוחד.
אירית צרחי: הילד שלי סובל מאפילפסיה ומפיגור.
אירית צרחי: הילד שלי מגיע הביתה בשעות הצהריים, ביחד עם האחים שלו.
אירית צרחי: מאז שהוא מגיע הביתה, היום שלי פשוט נעצר, אני צריכה להתפנות רק אליו, זה ילד שלא מודע לסכנות, זה ילד שמצריך שכל הזמן יהיה מישהו אתו, הוא לא מצליח להעסיק את עצמו, הוא לא מצליח לעשות דברים לבד, אני לא יכולה להתפנות לשום עיסוק אחר.
אירית צרחי: אין שום מסגרת אחר-הצהריים שיכולה להעסיק אותו.
אירית צרחי: אין לנו שום מסגרת שמעסיקה אותו.
אירית צרחי: אם זה בחופש, בחופשים, אני צריכה להיות סביבו כל היום.
אירית צרחי: זה ילד שלא יכול לצאת לטיולים, בגלל המצב הרפואי שלו.
אירית צרחי: כל פעם שקורה משהו, מזעיקים אותי לבית-הספר.
אירית צרחי: לפני כשבוע היה איזה שהוא אירוע וממש, אני עוזבת הכל ורצה אליו.
אירית צרחי: אין שום סייעת בבית-הספר שיכולה לתת לו מענה וכל היום שלנו, גם שלי וגם של בעלי, בעצם כל החיים, כל המשפחה סובבת סביב הילד הזה.
קריאה: כולל אי-יכולת לצאת לעבודה.
אירית צרחי: אי-יכולת לעבוד, המצב הכלכלי בבית הוא לא מצב שמזהיר פנים, בעל מפרנס יחיד הקשיים של אליה זה משהו שהפך להיות, זה פשוט, כאילו עצר לנו את החיים.
אירית צרחי: אנחנו לא יכולים להמשיך הלאה.
אירית צרחי: זה ילד שכאילו תקוע בתוך הבית, לא מצליחים להרים אותו.
אירית צרחי: לא מצליחים להזיז אותו מהמצב.
קריאה: זה ילד שאובחן פיגור בינוני עד שתיים וחצי.
קריאה: חשוב, בהמשך למה שדיברנו קודם.
אלכס מילר: רבותיי, תודה.
אריאל לינקר: אני רוצה רק לבקש בקשה אחת קצרה ובזה לסיים, סליחה.
אריאל לינקר: יש לי בן עם תסמונת דאון, הוא לומד בכיתה בבית-ספר שהוא מוגדר בית-ספר על פיגור קל, רב בעייתי, שסותר לגמרי את כל הנתונים שהועלו לצערי על-ידי משרד החינוך.
אריאל לינקר: אתה ביקשת ואני מאוד תומך בזה, בכך שמשרד החינוך יערוך עכשיו איזה שהוא מחקר לגבי הנושא של המסוגלות, באמת שהם באים לבדוק מה הצרכים של ילדים כאלה, ילדים כאלה וילדים כאלה.
אריאל לינקר: אם אפשר להנחות את משרד החינוך.
אריאל לינקר: יש כאן בעיה, כל אותם אנשים שקובעים את המדיניות, בין אם מדובר על הפסיכולוגים הראשיים בעיריות או במועצות או אנשי משרד החינוך, לצערי, לא בילו שתי דקות עם הילד שלי או עם הילד שלה או עם הילד שלה, עם אף אחד מאיתנו.
אריאל לינקר: הם ניזונים מתיאוריות שלמדו לפני 20 שנה באוניברסיטה, שלא פוגשות את המציאות בשטח.
אריאל לינקר: בבקשה, כשאתם עושים את הצעד הזה, תזמינו בבקשה הורים או תכריחו את האנשים האלה לצאת אל השטח, לפגוש את הילדים.
אריאל לינקר: אקי"ם תשמח לסייע, אני אשמח לסייע, כל מי שפה ישמח לסייע.
אלכס מילר: רבותיי, ברשותכם.
אלכס מילר: קודם כל, אני מבקש ממשרד החינוך לעשות בדיקה מקיפה בכל מה שקשור לנושא של הפיגור.
אלכס מילר: לעשות בדיקה ולהביא לנו את המסקנות מבחינת הצרכים.
אלכס מילר: אנחנו מבקשים מכם לעשות את זה במהרה, אם אפשר להכניס את העניין הזה גם לוועדה שכבר יושבת עכשיו על העניין שקשור לפיגור בינוני, להכניס גם את כל הנושא של הפיגורים, גם את הרמות התחתונות יותר לבדיקה בתוך הוועדה הזאת ואם אפשר להרחיב ולתת לנו מסקנות באופן כללי, כי היו פה התייחסויות לארבעה נושאים שעלו.
אלכס מילר: אני מקווה שרשמתם אותם.
אלכס מילר: יכול להיות שאפשר להשקיע במשהו שהוא הרבה יותר דחוף, אבל מפה צריך להיות עמדה מקצועית.
אלכס מילר: אני צריך לדעת מה בעצם המנגנון שלכם, כשהוא בדק וראה שיש צורך וחשיבות להכניס את זה לתוך המנגנון של ההשקעה.
אלכס מילר: חברת הכנסת וילף, את בתחילת דברייך דיברת על הצעת חוק.
אלכס מילר: אני אמרתי לך שעם הצעת חוק צריך להיות מאוד זהירים, כי בסופו של דבר עלול לקרות מצב שאנחנו נשווה ויגידו לנו זה אותה עוגה ואז מלמעלה זה ירד.
אלכס מילר: אבל מה שכן אנחנו נעשה, אנחנו נעשה את זה בצורה כזו שאנחנו גם נקבע שבעצם תהיה תוספת תקציבית ואנחנו נשב כל אחד בדרכו, יש לנו פה יושב-ראש ועדת זכויות הילד, חבר הכנסת אורלב, אותי ואת חברת הכנסת וילף ואני מקווה מאוד שגם חברי כנסת אחרים יצטרפו בלחץ כזה או אחר, אנחנו נצליח למצוא דרך להביא הקצאה תקציבית.
אלכס מילר: אבל שוב, אנחנו ממש לא רוצים לעשות את זה דרך חקיקה כי זה הליך ארוך מאוד והתערבות בחקיקה בנושא הזה תגרום להתערבות בחקיקה לכל דבר אחר גם ואני חושב שגם משרד החינוך מסוגל לעשות את זה גם לבד.
אלכס מילר: אבל תביאו לנו מסקנות מקצועיות בכל אותם ארבעה נושאים.
אלכס מילר: תראו, יש את מגבלת הזמן שקבעתם לוועדה, של הנושא של הבינוני.
אלכס מילר: מתי בעצם זה צריך להסתיים, הוועדה הזאת, של הפיגור הבינוני?
עילית שמואלי: אדוני, אפשר לבקש שהוועדה תתייחס גם לילדים עם CP?
אלכס מילר: אני התייחסתי.
עילית שמואלי: אמרת פיגור, יש הבדל.
אלכס מילר: לא לא לא, רבותיי, זה לא קשור.
אלכס מילר: תקשיבו, אני אמרתי, אנחנו נבדוק את מה שאתם כתבתם.
אלכס מילר: אנחנו נבדוק את מה שאתם כתבתם, אנחנו נבדוק עם משרד החינוך את העניין הזה ואם יהיה צורך, אנחנו נעשה.
אלכס מילר: כמה זמן אתם הקצבתם לוועדה בקשר לפיגור בינוני?
רעיה לוי גודמן: אני מניחה שלכל היותר שלושה חודשים.
אלכס מילר: שלושה חודשים, אז אנחנו מבקשים מכם שתהיה גם התייחסות לשתי הרמות התחתונות בכל מה שהוועדה הזאת מתעסקת, זה דבר ראשון.
אלכס מילר: ודבר שני, תעדכנו אותנו אם יש אפשרות לבדיקה מקיפה בכל מה שקשור לנושא של ארבע רמות פיגור, בהשקעה עם העניין של הצרכים המיוחדים, לפיגור שהוא בעצם ברמות של א' ו- ב', ובהשוואתם לבינוני ואם יש גם אפשרות להעלות את זה עד למעלה.
אלכס מילר: תביאו לנו את כל המסקנות, אנחנו עם הישיבה הזאת סיימנו, אבל כמו שציינתי, אנחנו עוד נעשה כאן ישיבות.
אלכס מילר: על העניין הזה אנחנו נעשה ישיבת מעקב, אני מאמין, בקרוב למועד סיום הוועדה, אם זה בעוד חודשיים-שלושה ותהיו אתנו בקשר על ההתקדמות לפי הבקשות שלנו.
אלכס מילר: צהריים טובים, אנחנו ממשיכים בסדר היום, 15.11.2011, י"ח בחשוון תשע"ב.
אלכס מילר: הנושא – תשלום קוד 07 למוסדות חינוך, חינוך מיוחד, פרוטוקול 493.
אלכס מילר: רבותיי, אנחנו עושים ישיבה שנייה על הנושא הזה.
אלכס מילר: ביקשנו ממשרד החינוך לגבי הישיבה הקודמת להתחשב בעצם במצב של אותם המוסדות שנקלעו לבעיה תקציבית בעקבות הקריטריונים שקבע אותם משרד החינוך כלפי תקצוב ילדים בחינוך המיוחד שמשולבים במוסדות הרגילים ובכך, לצורך זה, אנחנו מכנסים כאן ישיבה, כי קיבלנו כמה וכמה פניות, גם מחבר הכנסת אורלב וגם כמובן מהאנשים שמתעסקים בעניין הזה יום-יום ואנחנו רוצים לשמוע מכם את התשובות ותשובות ברורות ואני מקווה מאוד שהבאתם לנו גם בשורות.
אלכס מילר: ובכך, בואו נפתח אתכם.
אלכס מילר: חבר הכנסת אורלב, אתה רוצה להתייחס בקצרה?
זבולון אורלב: כן, אם יתאפשר לי, כמה דקות.
זבולון אורלב: הואיל והבעיה הזאת, הנושא הזה הוא לא נושא חדש, הוא נושא שנמצא בוויכוח עם משרד החינוך שנים אחדות.
זבולון אורלב: מאז שנפתחו מוסדות רגילים, כשרואים יעד מקצועי חינוכי ערכי, לקלוט בתוכם, ככל האפשר, ילדים עם צרכים מיוחדים שעברו ועדות השמה וראה פלא, שאם היה חשש שהמוסדות האלה יקלטו באחוזים ניכרים ילדים עם צרכים מיוחדים שעברו ועדות השמה, היה חשש שמא הורים רגילים יהססו, יפחדו, המוסד יקבל איזו תדמית שצריך לברוח ממנו, שם נמצאים ילדים עם צרכים מיוחדים, לא.
זבולון אורלב: ראה פלא, שהמוסדות האלה הפכו להיות מוסדות מאוד מאוד אטרקטיביים ומיטב האוכלוסייה, לפחות אני יודע במגזר הדתי לאומי, הולכת למוסדות האלה.
זבולון אורלב: אנחנו מכירים ארבעה מוסדות כאלה – בני חיל בירושלים, בני חיל בקדומים, כוכב השחר ואלוני הבשן, שנחשבים למוסדות שמיטב הילדים והמשפחות הרגילים, שולחים לשם את הילדים.
זבולון אורלב: תחילה, משרד החינוך הטיל מגבלה, נדמה לי שזה התחיל ב- 10%.
זבולון אורלב: כלומר, אסור למוסדות האלה, שאינם מוגדרים כמוסדות של החינוך המיוחד, לקלוט יותר מ- 10% תלמידים מהחינוך המיוחד.
זבולון אורלב: ואם הם יקלטו יותר, הם לא יקבלו את התשלום המיוחד שנקרא 07.
זבולון אורלב: עשינו מלחמת עולם, זה עלה ל- 15%.
זבולון אורלב: עשינו מלחמת עולם, זה כמו פרשת השבוע עכשיו עם, הקודמת.
זבולון אורלב: וכך זה עלה, כל פעם, כל שנה עוד ועוד ועוד, הגענו ל- 40%.
זבולון אורלב: אבל יש מוסדות שקולטים ואני חושב שצריך לברך אותם, כיוון שעיקרון השילוב הוא העיקרון שצריך להיות המוביל וכל ילד עם צרכים מיוחדים שנמצא בכזה מוסד, צריך לברך שהוא נמצא בכזה מוסד ולכן, אינני רואה כל טעם בהגבלה הזאת.
זבולון אורלב: אדוני היושב-ראש, אין שום מגבלה חוקית, ולטעמי גם אין שום מגבלה תקציבית.
זבולון אורלב: אינני יודע מה הסיבות האמיתיות, אני לא רוצה לומר מה אני חושב, כי אני מקווה שזה לא נכון, מה שאני חושב.
זבולון אורלב: אין שום סיבה שבעולם.
זבולון אורלב: ולכן, אני מברך אותך שקיימת את הדיון הקודם ואני אומר בצורה גלויה, אני איאבק ככל שאני אוכל, על-מנת להסיר את המגבלה הזאת, כל מוסד שרוצה לקלוט, כל עוד הוא עומד באמות המידה המקצועיות, יכול לקלוט ולא תחול עליו מגבלה.
זבולון אורלב: מה שקרה בינתיים, זה השנה, כיוון שבשנה שעברה כנראה משרד החינוך שכח לספור את מספר הילדים, אז יש מוסדות שיש יותר מ- 40% והם לא מקבלים את התקצוב המיוחד.
זבולון אורלב: אבל הם לא מונעים את השירותים מהילדים עם הצרכים המיוחדים, אז הם נקלטו למשבר כספי שמאיים על קיומם ולכן אני חושב, אני רוצה להמליץ בפניך שהוועדה תתבע בכל כובד משקלה, להסדיר את העניין הזה וכל ילד שעבר ועדת השמה שמגיע לו קוד 7, יקבל קוד 7, כדי שניתן יהיה להעניק לו את כל הטיפול החינוכי הראוי.
רעיה לוי גודמן: תודה רבה.
רעיה לוי גודמן: אני רק באמת מבקשת להבדיל מהפגישה הקודמת, גם שהיתה הבוקר וגם שהיתה בפעם הקודמת בנושא הספציפי הזה, לתת לי לסיים את דבריי מתחילתם ועד סופם.
רעיה לוי גודמן: משרד החינוך, אמרתי את זה גם בפגישה הקודמת, מוקיר ומעריך את העבודה המקצועית שנעשית ברשת בתי-הספר, על-מנת למנוע נשירה של תלמידים מהמערכת.
זבולון אורלב: מי זה בית-הספר החמישי?
זבולון אורלב: אני יודע ארבעה.
רעיה לוי גודמן: אהבת חיים, בני חיל, נווה רוחמה, בני חיל בשומרון ואלוני הבשן.
רעיה לוי גודמן: ראית?
רעיה לוי גודמן: כבר נתתי עוד בית-ספר.
זבולון אורלב: בשבילי בני חיל ירושלים זה גם.
רעיה לוי גודמן: זה שני מוסדות שונים עם שני סמלי מוסד שונים.
רעיה לוי גודמן: אז אני אחזור ואגיד שאנחנו מאוד מעריכים את העבודה המקצועית שמטרתה בעיקר למנוע נשירה של התלמידים האלה ממערכת החינוך.
רעיה לוי גודמן: מבחינה מקצועית, משרד החינוך הרחיב, כמו שאמר חבר הכנסת אורלב, את הכללים, הרבה מעבר למקסימום המקובל בעולם ובארץ, מבחינת זכאי חינוך מיוחד.
רעיה לוי גודמן: באופן נורמטיבי, אנחנו מדברים בעולם על 10% מהתלמידים, שהם זכאי חינוך מיוחד, ועוד כ- 15% לקויי למידה ובעיות קשב וריכוז בשילוב.
רעיה לוי גודמן: אנחנו כבר מדברים על הנחיות הרבה מעבר לזה.
רעיה לוי גודמן: בנוסף לכך, חשוב לי להדגיש שתוכנית השילוב שהיא הבייבי של חבר הכנסת אורלב, מדברת על תוכנית שילוב ולא על בית-ספר שיש בו ריכוז של ילדים שהם לכאורה חינוך מיוחד ולכן בוא נעשה הפרדה בין שני הדברים.
אורי אריאל: מה זה?
רעיה לוי גודמן: אני ביקשתי נורא לסיים, יהיו שאלות – אני אשמח לענות.
זבולון אורלב: אי-אפשר להבטיח לך.
רעיה לוי גודמן: זה צורך שלי.
אורי אריאל: מה זה לכאורה?
רעיה לוי גודמן: אם התלמידים היו אכן בתוכנית שילוב, אז היינו מדברים מקצועית, תוכנית שילוב, שזה מקצועיות מסוג אחד.
רעיה לוי גודמן: אם אנחנו מדברים חינוך מיוחד וצרכים חינוך מיוחד, אנחנו מדברים מקצועיות מסוג אחר.
רעיה לוי גודמן: מבחינת התהליך, יצאו הנחיות כתובות, לכל המוסדות במערכת החינוך של מדינת ישראל, ובהן כתובות, בבסיס הדיווח לחטיבה העליונה, וגם מנהלי המוסדות האלה קיבלו את ההנחיות.
רעיה לוי גודמן: במקביל, ולפנים משורת הדין, ומתוך רצון עז ואיתי לסייע לחמשת המוסדות הספציפיים האלה, כפי שהבטחנו והתחייבנו, משרד החינוך הקים ועדה בשיתוף גורמים מרכזיים, אגף היסודי, אגף שפ"י, אגף שחר, לשכה משפטית ואגף החינוך המיוחד, בהובלה של מנהלת המינהל הפדגוגי.
רעיה לוי גודמן: מאחר וברור לכולנו כי לאחר שבדקנו את כל הנתונים העובדתיים, כפי שהוצגו גם לוועדה בוועדה הקודמת, שבכל בתי-הספר האלה אנחנו מדברים על בין 74% ל- 95% ילדים שהם לכאורה חינוך מיוחד, ולא היו מוכרים לפני כן, לחינוך המיוחד, מעולם, אנחנו רוצים למצוא את הדרך להתחשב במצוקה של בתי-הספר הספציפיים האלה, ולא לפתוח כאן פתח לשינוי הקריטריונים לכלל מדינת ישראל.
רעיה לוי גודמן: אני רוצה להגיד שלושה דברים אחרונים.
רעיה לוי גודמן: אנחנו, מתוך הבנה שבתי-הספר מתנגדים באופן נחרץ להיות משויכים לחינוך המיוחד ומתוך הבנה שבתי-הספר האלו עושים עבודה מקצועית, על-מנת שהילדים לא ינשרו, משרד החינוך החליט: אחד – לקבל הקצאה של מקסימום 40% ממשאבי החינוך המיוחד בתקצוב 07, שכמו שאמרתי מקודם, זה הרבה מעבר לכל אחוז נורמטיבי.
רעיה לוי גודמן: שתיים – לאפשר לבתי-הספר האלה הקצאה ייחודית של אגף שחר, עבור שאר תלמידי בית-הספר.
זבולון אורלב: מה זה הקצאה מיוחדת?
רעיה לוי גודמן: הקצאה של אגף שחר, לא, 07 זה חינוך מיוחד ל- 40%, אגף שחר.
רעיה לוי גודמן: חינוך מיוחד זה 4.5.
רעיה לוי גודמן: אגף שחר זה שלוש נקודה משהו, עבור שאר תלמידי בית-הספר.
רעיה לוי גודמן: כל התלמידים שעברו ועדת השמה יקבלו התאמות אוטומאטיות בבגרויות, כמקובל בחינוך המיוחד.
רעיה לוי גודמן: אני חושבת וחוזרת ומדגישה, אני חושבת שההצעה של משרד החינוך לגבי חמשת בתי-הספר האלה, היא הרבה מעבר להוגנת.
רעיה לוי גודמן: בית-ספר שירצה להיות משויך, כמו שבהגדרות ובהנחיה, לחינוך המיוחד, יעבוד על-פי עקרונות מקצועיים של החינוך המיוחד, יקבל הקצאה של בית-ספר לחינוך מיוחד.
רעיה לוי גודמן: בית-ספר שמתעקש וסיבותיו עמו ואני מכבדת אותן, להיות בית-ספר שאינו משויך לחינוך המיוחד, יצטרך לקבל את ההצעה הנדיבה של משרד החינוך, שכוללת את שלושת הסעיפים שהזכרתי.
אלכס מילר: חבר הכנסת אריאל, בבקשה.
אורי אריאל: תודה, היושב-ראש, תודה על כינוס הישיבה הזאת ותודה לאגף שלכם כמו משרד החינוך, על מה שאתם עושים ובדרך-כלל מדברים על הבעיות, זה טבעו של עולם אז צריך להגיד גם תודה על מה שעושים בכלל.
אורי אריאל: הרי אם לא היו את המוסדות האלה, אתם הייתם צריכים להמציא אותם.
אורי אריאל: אז טוב, החברים פה תופשים יוזמות, יש לציבור שלנו הרבה סטארטאפים חברתיים, חינוכיים, כל יום בערך שלושה.
אורי אריאל: כבר קצת אולי יותר מדי, אבל לא עוצרים, עדיף סוסים שרוצים לדהור מאשר אלה שרובצים ולא קמים וההנחיות שלכם, אני מבין, הגיעו בסביבות אוגוסט שזה, איך להגיד?
אורי אריאל: בדקה ה-90 אם לא ה- 91, בהתארגנות של בית-ספר.
אורי אריאל: הרי אנחנו תמיד מופתעים.
אורי אריאל: יש מחלה כזאת בישראל, תמיד מופתעים ששנת הלימודים מתחילה ב- 1 לספטמבר.
יהודית גידלי: כבר לא.
אורי אריאל: זה נופל עלינו, פתאום שיש תאריך התחלה.
יהודית גידלי: אורי, בשנה הבאה ב- 26 לאוגוסט.
אורי אריאל: אבל השנה, לפני שנה זה עוד היה כך.
אורי אריאל: תמיד אנחנו מופתעים.
אורי אריאל: הרי משרד החינוך לא יכול לומר זה לא, לא מספיק ידידותי למשתמש לשלוח הוראות באוגוסט כדי שאנשים יתארגנו.
אורי אריאל: הם רושמים תלמידים, את יודעת את זה, מה אני משחק אתך.
אורי אריאל: לכן, אני, אחרי ששמעתי את הדברים שאתם מציעים למשרד החינוך שיש בזה נאמר התחשבות מסוימת, אני מציע שההנחיות האלה יחולו משנה הבאה.
אורי אריאל: יש מה שנקרא בדרך-כלל הוראות מעבר, שתכירו בתלמידים כ- 07 עכשיו, כפי שהבינו כולם, לפי תומם.
אורי אריאל: זה לא, כשאת אומרת לכאורה ניסיתי לשאול שלוש פעמים מה זה לכאורה.
אורי אריאל: אני מבין מה שאת רוצה להגיד, הרי זה לא עניין של תחמנות.