GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
זהבית רוטנברג: הם הגיעו מוקדם יותר, מכיוון שהיו להם הרבה מאוד סיפורים והתפנינו כדי לאסוף את זה.
זהבית רוטנברג: ביום יום יש כאן
זהבית רוטנברג: צוות שעובד ויעל מאוד מאוד מעורה בכל המאגר ורציתי שהיא תספר קצת על היום יום ועל המפגש ואיך אנחנו ממצבים את זה אחר כך לצרכי תיעוד
יעל דיאמנט: זה מסך כניסה למאגר המידע שלנו.
יעל דיאמנט: המאגר הזה הוא בערך בן עשר שנים.
יעל דיאמנט: נכון להיום יש לנו במאגר בערך 15,000 עדויות של מעפילים, כמה מאות עדויות של פעילים, כלומר אנשים מחתרות ואנשי ארגונים שסייעו להביא עולים, גם אנשי הסוכנות היהודית, בין אם הם עסקו במטרות צבאיות, או אנשי סוכנות יהודית.
יעל דיאמנט: פה אנחנו יכולים להציג מגוון מאוד גדול של סיפורים שאפשר להתאים אותם כמעט לכל קהל של מבקרים.
יעל דיאמנט: למשל כשיש לנו קבוצות של ילדים, שזה חלק די גדול מהמבקרים שלנו, אנחנו בדרך כלל נראה להם את הסיפור של שמוליק כץ.
יעל דיאמנט: שמוליק כץ שהגיע כמעפיל באונייה 'כנסת ישראל'.
יעל דיאמנט: הוא אייר להרבה מאוד ספרים ידועים, למשל 'דירה להשכיר', ספרים של חסמב"ה והגדות לפסח.
יעל דיאמנט: כמעפיל באוניית 'כנסת ישראל' הוא גם אייר את כל המסע שלהם, מהרגע שהם יצאו מהונגריה, הוא במקרה יליד הונגריה, יוגוסלביה, דרך המסע על שתי אוניות, אחת טבעה באמצע והמעפילים הועברו לאונייה אחרת.
יעל דיאמנט: לפי הסיפור זה איך נראה שמוליק, אנחנו יודעים את זה לפי המזוודה שלו שבה היה אקורדיון שהוא לקח אותו למסע, וכך נראית אוניית מעפילים מבפנים.
יעל דיאמנט: דרך אגב, לא מזמן יצא ספר ילדים שאיירה אותו מאיירת בשם אסתר שקיל, מעפילה בעצמה, שהיתה באונייה אחרת לחלוטין, אבל האיור שלה של פנים האונייה נראה כמעט זהה לזה.
יעל דיאמנט: זה חלק מהחוויות של מעפיל על ספינה.
יעל דיאמנט: הספינה נראית על ידי הבריטים, המאבק והתפיסה והגירוש לקפריסין.
יעל דיאמנט: כמובן שלילדים אנחנו מספרים זה הרבה יותר ארוך והרבה יותר מפורט, אבל זו למשל דוגמה אחת לאיך אנחנו מציגים את הסיפור לילדים.
יעל דיאמנט: דרך אגב על אותה אונייה היה גם מרדכי ממו שטיין, שהיה איתנו בדיון בוועדת החינוך בכנסת, שהיה גם הילד הראשון שהיה על האונייה.
יעל דיאמנט: זאת תעודת הזהות שלו.
יעל דיאמנט: האבא שלו גורש לקפריסין, אבל אמא שלו הובאה לכאן לעתלית.
זהבית רוטנברג: היתרון של החומר שאנחנו אוספים זה שאנשים אחרים, לדוגמה, ויש לנו לא מעט סיפורים של תינוקות אחרים שנולדו על האונייה, שההורים כבר לא בין החיים והם לא זוכרים כלום, ודרך סתם סיור נכנסנו איתם לכרטיסים, הם צילמו תמונות, זיהו את עצמם.
זהבית רוטנברג: יש לנו את העדות של יצחק ארצי, אבא של שלמה ארצי, שהיה על האונייה וכתב יומן.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת דרך זה אנחנו מצליחים לתת להם איזה שהוא קצה חוט למה עברו המשפחות ואנחנו מצלמים להם ומתעדים ומוציאים ממש חוברת שלמה של שורשים.
זהבית רוטנברג: סביב לדוגמה התמונות האלה התחילו להגיע תינוקות.
זהבית רוטנברג: האונייה הגיעה בנובמבר 46', ב-2006 11 תינוקות, אחת צולמה שעתיים אחרי הלידה, אחת נפטרה לפני כמה שנים ממחלה, נשארו 9, חגגנו להם כאן יום הולדת 60.
זהבית רוטנברג: לנו זה היה מנוף לתעד את זה יותר, לאסוף את הסיפורים.
זהבית רוטנברג: הפגשנו אותם פה עם כל הפעילים שאת חלקם הם לא הכירו, המפקדים הישראלים, אנשי קשר וכולי, היתה התרגשות מאוד מאוד גדולה ולנו זה מינף את התיעוד, עם יכולת לספר הלאה לאנשים אחרים שהגיעו על 'כנסת ישראל' והם נפטרו והמשפחה לא יודעת כלום וזה אמצעי מאוד מאוד מאוד חשוב.
זהבית רוטנברג: כשגרה אין כמעט יום שישי או במהלך שבוע שאין פה כנס משפחתי סביב יום הולדת, יום זיכרון, סביב מאגר המידע.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת התוכן הוא באמת כל כך רלוונטי וחשוב.
יעל דיאמנט: זו דוגמה אחת.
יעל דיאמנט: זה למשל מה שאנחנו מראים לקבוצות של ילדים.
יעל דיאמנט: כמו שאמרתי, אנחנו יכולים להכין את ההדרכה למגוון מאוד גדול של אוכלוסיות.
יעל דיאמנט: למשל, לקבוצות חרדיות אנחנו נספר את הסיפור של הרבנית הניה פרידמן הגר, היא הדודה של האדמו"ר הנוכחי מוויז'ניץ, האחות של האדמו"ר הקודם.
יעל דיאמנט: הסיפור של עליית האדמו"ר הוא סיפור מרתק.
יעל דיאמנט: הם הגיעו מרומניה, הם היו במחנות בטרנסניסטרה, והרבנית הניה, האחות של האדמו"ר, הצליחה להשיג אישורי עלייה לכל המשפחה.
יעל דיאמנט: המשפחה הגיעה לקונסטנצה ושם חיכו להם שלוש אוניות, האחת היתה 'מורינה', השנייה 'בולבול' והאחת 'מפקורה'.
יעל דיאמנט: הרבנית הניה עלתה על 'מפקורה' ולפי הסיפור של הקהילה מוויז'ניץ האדמו"ר אמר ש'מפקורה' נשמע כמו הפקר, 'בולבול' נשמע כמו בלבול, 'מורינה' זה כן, אנחנו עולים על המורינה.
יעל דיאמנט: האונייה 'מפקורה' טבעה בים השחור בידי צוללת גרמנית עם בערך 400 המעפילים שהיו עליה, ביניהם גם הרבנית הניה.
יעל דיאמנט: האונייה 'בולבול' היתה האונייה הכי קרובה והיא הסתובבה במשך כמה שבועות בים וניסתה להתחמק מהגרמנים ורק לאונייה 'מורינה' לא היו שום תקלות.
יעל דיאמנט: הם המשיכו את המסך בלי שום בעיה.
יעל דיאמנט: זה סיפור שאנחנו מראים הרבה פעמים לקהילות חרדיות שזה מחבר אותם.
יעל דיאמנט: זו קהילה שאולי באופן טבעי לא היינו חושבים לספר לסיפור של ההעפלה, כאן נקודת החיבור שלהם והתגובות הן מאוד מאוד טובות.
יעל דיאמנט: אחרי שאנחנו מספרים את זה, פתאום לא מעט אנשים מגלים שגם אבא שלהם או סבא שלהם או דוד שלהם היה מעפיל על אחת מספינות המעפילים.
זהבית רוטנברג: קהילת ויז'ניץ באים לבקר כאן
זהבית רוטנברג: בעקבות זה באופן קבוע, באופן סדיר, יש לנו קשר רצוף איתם.
זהבית רוטנברג: זה העניין של החיבור.
יעל דיאמנט: או קהלים אחרים.
יעל דיאמנט: אנחנו מאוד אוהבים להראות אחד מידידי המחנה, הרב לאו, שהגיע הנה ב-45'.
יעל דיאמנט: הוא לא היה ממש מעפיל, הוא הגיע על אונייה לגאלית, אבל למרות זאת הביאו אותם לתקופה קצרה למעצר כאן בעתלית, אל החיטוי ולבדוק שכל המסמכים בסדר.
יעל דיאמנט: כשפתחו את המאגר ב-2001 הוא הוזמן לנאום באירוע הפתיחה.
יעל דיאמנט: זה הרב לאו ב-1945, כשפתחו את המאגר ב-2001 הוא נשא פה נאום (סרטון).
זהבית רוטנברג: לתלמידים, הסיור שהם עוברים זה סיור הרבה יותר מסודר מאשר מה שאנחנו עושים לכם, אבל מעבר ללעמוד ולספר סיפור, לסיפורים יש משמעות חינוכית ערכית נוספת.
זהבית רוטנברג: לדוגמה, איך עושים את החיבורים הערכיים?
זהבית רוטנברג: בסיפור של מטרואה, היו לה שתי הפלגות, אחת בערב תשעה באב והשנייה בערב ראש השנה.
זהבית רוטנברג: הם הגיעו לחיפה בערב ראש השנה, ראש השנה הרי זה שני ימי חג מבחינה דתית וכיוון שהיו עליה גם ילדים עם אישורי כניסה וגם ילדים בלי אישורי כניסה, רצו לתת להיכנס לאלה עם אישורי הכניסה, ואת כל הילדים שהתגנבו לילדים לאונייה ניסו להבריח.
זהבית רוטנברג: אז קוראים לכל החבר'ה הצעירים מהיישובים פה בסביבה, הרבנות מסייעת והם מבקשים שהרכבת מחיפה לכאן תצא רק בלילה, כדי שתהיה חשכה, למרות שזה עדיין חג, על מנת שלא יחללו את החג, אבל עדיין היה חג, ובעצם הם מתפרשים ואת כל הילדים שהגיעו בלי סרטיפיקטים מבריחים ליישובים בסביבה.
זהבית רוטנברג: באחד היישובים מבקשים מחברי הקיבוץ לא לגשת לחדר האוכל, כדי שיוכלו לקבל את הילדים האלה לארוחה ראשונה בארץ אחרי כל ההברחה שעשו להם והם באמת מוותרים על ארוחה.
זהבית רוטנברג: כשראיינו קבוצה של מעפילים, שהם היו ילדים קטנים, הם אמרו שהם היו בטוחים, הם כל הזמן דיברו ביניהם, איך היישוב היהודי בעצם התארגן לקראת קבלת הפנים שלהם.
זהבית רוטנברג: רק אחרי שנים הם הבינו שהקיבוץ ויתר על ארוחת חג על מנת לקבל אותם וממש בהתראה של מהרגע להרגע.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת העניין של הערבות ההדדית, של מה שאתה מוכן להקריב, של שיתוף הפעולה.
זהבית רוטנברג: אלה האלמנטים החשובים שעולים מהסיפורים, לאו דווקא הסיפור האישי, אלא מה המשמעות שלנו כחברה היהודית, כחברה הישראלית, עם היעד והמטרה המשותפים.
זהבית רוטנברג: זה ממש קצה קצהו.
יעל דיאמנט: עד היום מעפילים, פעילי ההעפלה, רואים את המאגר שלנו כמין בית, מקום שהם יכולים לבוא אליו ולשבת לספר את הסיפור שלהם.
יעל דיאמנט: יש מי שרוצה לשמוע את הסיפור.
יעל דיאמנט: לפני חודש בערך הגיע אלינו אדם בשם משה מושקוביץ.
יעל דיאמנט: איש מאוד מאוד פעיל בכל מיני ארגונים, מגוש עציון.
יעל דיאמנט: הוא היה בזמנו איש משואות יצחק שנשלח על ידי הפועל המזרחי לקפריסין כדי לעבוד עם המעפילים.
יעל דיאמנט: הוא נשלח כדי להדריך אותם.
יעל דיאמנט: הוא הביא לנו כמה מאות תמונות שסרקנו והחזרנו לו.
יעל דיאמנט: האלבום הזה הוא אלבום עץ זית שעשו המעפילים בקפריסין, עם לוחית האבן הזאת שלקח אחד המעפילים.
יעל דיאמנט: הלוחית הזאת היא בעצם חלק ממרצפת שהיתה באוהל בקפריסין, המרצפות היו עשויות מאבן מאוד רכה, שהמעפילים היו לוקחים ומפסלים איתה, עושים איתה כל מיני עבודות, אז זו דוגמה לאחת העבודות האלה.
יעל דיאמנט: יש לנו עוד כמה דוגמאות אצלנו במאגר.
עומרי שלמון: רינה, קצת על ההתארגנות ועל השדרוג.
רינה: התוכנה שאתם רואים כרגע זו תוכנה שבקרוב אנחנו נפסיק לעבוד איתה, היא בת 10 או 11, היא תוכנה שנמצאת רק בעתלית, היא לא מופיעה, לא באינטרנט ולא במקומות אחרים, אלא רק כאן ואנחנו מתארגנים עכשיו לתוכנה חדשה, שתהיה תוכנה שתהיה גם תומכת אינטרנט.
רינה: זאת אומרת שבאתר נוכל להציג חומרים של המאגר וגם נוכל לקבל חומרים ונוכל להיות בקשר יותר רצוף עם הקהל שלנו, שזה בחלקו המעפילים עצמם ובני המשפחות.
רינה: אנחנו התחלנו עכשיו לעבוד ואנחנו צריכים לעשות הסבה לכל התוכנה הישנה לתוכנה החדשה וכמובן לעדכן המון המון המון דברים, משום שיש אצלנו הרבה חומרי מקור שאנחנו נצטרך לסרוק ולהכניס לתוכנה החדשה.
רינה: התארגנות של פחות או יותר בין חצי שנה לשנה, אני מעריכה שזה מה שיהיה.
יהודית גידלי: אתם רוצים לספר לנו קצת על מה קרה פה במחנה.
יהודית גידלי: זה צריף של עולים?
זהבית רוטנברג: אנחנו תיכף נעבור דרך תצלום אוויר מ-46' ואז נראה את המפה.
זהבית רוטנברג: בגדול, המחנה הזה תפקד כמחנה מעצר למעפילים קרוב לעשר שנים, מאוגוסט 39', ממש קרוב לפרוץ מלחמת העולם השנייה, עד הקמת המדינה.
זהבית רוטנברג: זה פרק הזמן פחות או יותר שאנחנו עוסקים בו בתיעוד.
זהבית רוטנברג: עם הקמת המדינה זה הפך להיות מחנה של עולים חדשים, יש לנו היום שריד אחד שנראה אותו, שרידי מקווה טהרה שהסוכנות בנתה לעולות החדשות.
זהבית רוטנברג: בשתי המלחמות, ב-56' ו-67', הוחזקו פה שבויי מלחמה, בעיקר מצרים.
זהבית רוטנברג: הצבא שלנו קצת השתמש במתקנים ובמהלך אפשר לומר סוף שנות ה-70 המחנה פורק ונעזב וקמה התעוררות ציבורית ונשכבו תחת הטרקטורים שרצו להרוס ובעצם מה שנשאר לנו היום, מה שאתם רואים, זו הרצועה הדרומית ביותר.
זהבית רוטנברג: מתוך הרצועה הדרומית, כשהמועצה לשימור נכנסה לכאן, ב-87', עדיין שלושת הצריפים שבאחד מהם אנחנו יושבים, זה מתוך מקבץ של ארבעה היסטוריים, הם היו קיימים, הם היו רק במצב כל כך רעוע שבמהלך הטיפול הראשוני של ניקיון ופינוי פסולת הם קרסו ולכן היו צריכים לבנות אותם מחדש, שחזור בדיוק כמו שהיה, כולל רצפת בטון שיצקו מחדש.
זהבית רוטנברג: יש לנו יותר ממבנה אחד שהוא מקורי, יש לנו מבנה אחד גדול שהוא מקורי, המבנה המזרחי ביותר שנצא ונראה אותו הוא מקורי.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת מתוך המבנים פה יש שלושה מקוריים והיתר משוחזרים.
זהבית רוטנברג: כשעושים פה סיור, בעצם אנחנו מדברים מעבר לעניין של תהליך הקליטה פה והחיטוי שהם עעברו והיום יום, הפיזור, ההפרדה בין גברים לנשים ואיך הם התמודדו אחרי שהם הגיעו מהשואה.
זהבית רוטנברג: זו העוצמה של הסיפור, אין פה שחור ואין פה לבן, יש פה את כל מגוון הזיכרונות.
זהבית רוטנברג: יש אנשים שזכרו מאוד לרעה את המקום הזה ויש כאלה ילדים שאמרו שזה היה התקופה היפה ביותר בחייהם.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת יש פה זיכרון מאוד גדול.
זהבית רוטנברג: מבחינת שיקום וצריפים, אנחנו רוצים לבנות עוד מקבץ של ארבעה צריפים בתצורה ההיסטורית שלהם כי חסרים לנו פה חללים לתכנים.
זהבית רוטנברג: אנחנו נראה את זה בתצלום האוויר ונדבר על זה כשנחזור אל המשרד.
זהבית רוטנברג: אנחנו עכשיו נלך לאונייה ובדרך נעצור בכמה מוקדים.
זהבית רוטנברג: זה מבנה מקורי, אפשר לראות לפי הרצפה שהיא קבועה.
זהבית רוטנברג: חלק מהפח המצופה הוא חדש, חלק מקורי.
זהבית רוטנברג: פה בעצם המתקנים נשארו מאז.
זהבית רוטנברג: כשהמעפילים מגיעים, בחלק מהתקופות, משער המחנה יש תהליך רישום, לפעמים בחלק מהרישום מצלמים אותם כמו אסירים עם מספר, אחרי זה לוקחים מהם טביעות אצבעות ואז מפזרים אותם במחנה, ויש פעמים שהם עוברים חיטוי.
זהבית רוטנברג: גם לחיטוי היו ואריאציות שונות.
זהבית רוטנברג: חלק עומדים על המרפסת וככה מותחים להם את הבגדים ומרססים אותם בדי.
זהבית רוטנברג: די.
זהבית רוטנברג: טי, אותו תהליך חיטוי שהיה אחר כך גם בשנות ה-50 עם העולים החדשים.
זהבית רוטנברג: פה הם לא מדברים על ההשפלה, הם מדברים על הטראומה שמכניסים אותם לצריף, כי החיטוי הקפדני היה שעל המרפסת מחלקים אותם, גברים לצד אחד, נשים וילדים קטנים.
זהבית רוטנברג: את החלל הזה הם לא ראו, היו פחים, בחלק פחים, בחלק אזבסט, שחצו בין המקלחות, הם מתבקשים להתפשט לחלוטין, לחלוץ נעליים, אנשים זוכרים שביקשו מהם את הבגד הגדול ביותר, שמלה, ז'קט, חולצה, כל פרטי הלבוש, לעשות שקים אישיים, אותם שקים אישיים נזרקו לתוך החיטוי הזה, חיטוי יבש עם השפרצת קיטור, מרססים אותם בדי.
זהבית רוטנברג: טי באמצעות מתקן כזה, הם עוברים מקלחת מים, והכתמים הצהובים ירוקים האלה הם שרידי מקלחות המים.
זהבית רוטנברג: הם אכן היו פתוחים משני הכיוונים, כך שהם עוברים חיטוי מקלחת, עוברים לצד האחורי של הצריף, את הבגדים המחוטים שולפים מהסלסילה בצד השני ומחזירים להם.
זהבית רוטנברג: קבלת הבגדים מחדרי המקלחות לאנשים המעפילים היותר ותיקים, שעמדו כאן בתורנות, לזרוק את החפצים ואחר כך ההחזרה של הבגדים, נעשתה באמצעות מתקנים כאלה.
זהבית רוטנברג: זה מתקן משוחזר, אותו מתקן בדיוק, אלה פשוט תאים מסתובבים, פתוח באותה צורה מהצד השני, מתקן נוסף היה בצד של הגברים ושני מתקנים נוספים, אחד לנשים ואחד לגברים, יש שריד מקורי מאחור, שהחזירו להם את הבגדים.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת התהליך פה הוא תהליך מואץ.
זהבית רוטנברג: יש גם לגבי התהליך הזה הרבה מאוד זיכרונות.
זהבית רוטנברג: יש כאלה שהמחשבה...
זהבית רוטנברג: אמרו לנו כמה ניצולים שכשהם צועדים לכאן ומהארובה מיתמר עשן ואומרים להם... הסיטואציה... צריכים לזכור, והגדיר את זה אחד מנותני העדות שלנו מאוד מאוד טוב, ההיגיון היה קיים, הם ידעו שזו ארץ ישראל, הם ידעו שזה בריטים ולא גרמנים, הם ידעו שהם לא רוצחים אותם פה, הם ישתחררו, אולי הם לא ידעו כמה זמן, אבל הרגש פשוט השתלט על ההיגיון; להגיע לכאן ברכבת משא בחלק מהמקרים מחיפה, מחנה עם גדרות תיל והחיטוי והמיון, זה היה דבר בלתי אפשרי.
זהבית רוטנברג: לא אחת בגדים התכווצו כאן, יש לנו סיפורים של אנשים שאיבדו זיכרון אחרון מבית אבא ואמא.
זהבית רוטנברג: אנשים שכל המלחמה עברו עם אותן תמונות ואותם מסמכים, לפעמים תפורים להם לבטנה, ופשוט מאבדים פה את הכל.
זהבית רוטנברג: אז נכון שהבריטים לא עשו את זה מכוונה רעה, אבל חוסר רגישות היה חלק מאוד מאוד קשה.
זהבית רוטנברג: לעומתם יש כאלה שאמרו לנו, סיפרה לנו אחת המעפילות שהתחתנה על האונייה ואמרה בהומור, 'כל כך שמחתי לעבור את המקלחת הזאת, שאחר כך בעלי הטרי אפילו לא זיהה אותי אחרי כל הלכלוך של הדרך'.
זהבית רוטנברג: זאת אומרת זה באמת תלוי מאוד, ושוב אני אומרת, זו העוצמה של הסיפורים.
זהבית רוטנברג: אנחנו נסתובב לתצלום האוויר וזה יענה על השאלה של יהודית.
זהבית רוטנברג: תצלום אוויר מ-46', שהבריטים עצמם עשו.
זהבית רוטנברג: מה שרואים זה כך; אנחנו כרגע נמצאים בתוך המבנה הזה, זה כמובן מבט מלמעלה, השביל שאנחנו נלך אליו, המיצג של האונייה היום נמצא כאן, בחלק הצפון מערבי של המחנה, השביל הזה הוא שביל היסטורי, מה שאנחנו נלך בו, הוא היה מגודר בגדר תיל והוא הפריד בין משפחות.
זהבית רוטנברג: האזור של הדשא בכניסה היה מרפאות, חדרי חולים, חדרי יולדות מאולתרים, כל המתחם הזה, צפונית לדשא מחנה נשים וילדים, צפונית למבנה מחנה גברים.
זהבית רוטנברג: היום הכביש המהיר חיפה-תל אביב עובר בצורה כזאת, הוא חותך את החלק המזרחי של המחנה.
זהבית רוטנברג: מי ששמר על המחנה לא היה הצבא הבריטי, היתה יחידה מיוחדת שהיתה כפופה לשירות בתי הסוהר ולכן יש כאן מעפילים עצורים אבל שוטרים ערבים, שוטרים יהודים ושומרים בריטים על המעפילים, כשהיתה הפרדה בין השוטרים היהודים והשוטרים הערבים והבריטים.
זהבית רוטנברג: הבריטים היו בדרגת פיקוד יותר גבוהה, המגורים שלהם היו בצד הדרום מערבי, נשארו שם עדיין שרידי משטחי הבטון, תצפית טובה משם על כל שטח המחנה.
זהבית רוטנברג: השומרים הערבים והיהודים היו בארבעת הצריפים האלה, במבנה המפקדה, היום נשאר לנו הצריף הזה בלבד.
זהבית רוטנברג: הם היו גם יותר במגע יומיומי עם המעפילים במהלך היום.
זהבית רוטנברג: רואים פה עוד בחלק הצפוני אוהלים.
זהבית רוטנברג: במידה והמחנה בתפוסה מלאה, אין מקום לכולם בצריפים, מקימים אוהלים.
זהבית רוטנברג: סיפור קטן, שמקשר לנו את החיטוי עם האוהל.
זהבית רוטנברג: לפני שנים הגיעה לכאן סבתא עם נכדים והיא לא הזדהתה בתור מעפילה, אבל כשסיפרנו את הסיפור של החיטוי היא כל כך התרגשה בדוד והיא אומרת, אני חייבת לספר לנכדים את הסיפור האישי שלי.
זהבית רוטנברג: 'הגעתי נערה בת 17', לרוב האוניות היו במשקל עודף, הרבה מעל ומעבר, והגבילו אותם, היא הגיעה רק עם השמלה שלגופה והשמלה לחלוטין מתכווצת פה בדוד.
זהבית רוטנברג: היא מקבלת פרטי לבוש מהחברות והיא נלקחת לאוהל.
זהבית רוטנברג: היא אומרת שאמנם באוהלים היו יותר רמשים, אבל התחושה שלא יכולים לנעול אותך, כי היו נועלים את הצריפים בלילה, היתה תחושה יותר טובה.
זהבית רוטנברג: האוהלים היו כמו בקפריסין, אוהלים הודים, ברזנט חיצוני ובד פנימי, היו בדים פנימיים בצבע כחול מעושן כזה ובדים לבנים.
זהבית רוטנברג: היא אמרה, 'את מלאכת התפירה דעתי מצוין בחוץ לארץ.
זהבית רוטנברג: הגעתי לאוהל, במעט אמצעים שהיו לי כאן, החברות הוותיקות באוהל יעצו לי לכרות את בטנת האוהל', והיא תפרה לעצמה חצאית לבנה וחולצה לבנה.
זהבית רוטנברג: היא היתה עצורה פה ימים ספורים בלבד, היא משתחררת, היא מגיעה לאחד הקיבוצים, הגיעה בהכשרה מוקדמת לקיבוץ, היא פוגשת שם ידיד טוב שלה מהקהילה ששרד את השואה והגיע לפניה.
זהבית רוטנברג: כעבור תקופה קצרה הם מתחתנים, היא אומרת, 'זה הסבא שלכם', וחליפת החתונה זו אותה חצאית לבנה וחולצה לבנה.
זהבית רוטנברג: היא אמרה שעד אותו יום שהיא סיפרה החליפה מגוהצת ומקופלת בארון, 'בבוא היום אני אמסור לכם את זה, עדיין יש לי רגש לזה'.
זהבית רוטנברג: באמת ההישרדות פה היתה מדהימה.
זהבית רוטנברג: עוד דבר שרואים פה, בסיסים צבאיים שמעבר לגדרות התיל.
זהבית רוטנברג: יש שישה מגדלי שמירה שמקיפים את המחנה, את הפושעים הגדולים שישבו כאן, ילדים ותינוקות שנולדו ושרידי שואה.
זהבית רוטנברג: יש בצד מערב, דרום ומזרח בסיסים גדולים של הצבא הבריטי.
זהבית רוטנברג: רואים פה את מסילת הרכבת, פחות או יותר, דרך אגב, היום אותו נתיב מסילה.
זהבית רוטנברג: אותו נתיב שמגיעים ברכבת משא מחיפה לכאן.
זהבית רוטנברג: לא היתה תחנת הורדה מיוחדת, כנראה, לפי תמונות, הם הורידו אותם ליד פתחת נחל אורן, זה אותו נחל שנשפך פה לים התיכון.
זהבית רוטנברג: אנחנו רואים בתמונות שזה המקום היחידי שברכס הכורכר יש פתח, וזה הכביש היום שמוביל לשייטת, אז היה שביל ורואים אותם צועדים עם השמירה הכבדה.
זהבית רוטנברג: מזהים בתמונות שהם מסרו לנו את השדרה של תקופת אהרונסון, שהחווה נמצאת יותר מזרחה, כך שבאמת הצלחנו לזהות.
זהבית רוטנברג: איך הם אמרו?
זהבית רוטנברג: 'כשהגענו ברכבת, ראינו את מגדלי השמירה, לא ראינו עדיין את המחנה.
זהבית רוטנברג: ידענו שאנחנו נשלחים למחנה, אבל פתאום הכרנו בזה'.
זהבית רוטנברג: מהרבה מאוד עדויות עולה המראה הקודר של מחנה עם גדרות תיל, שומרים, והתחושה היא תחושה מאוד קשה.
זהבית רוטנברג: אז זה תצלום האוויר.
זהבית רוטנברג: נעבור בתמונות ואני אראה לכם כמה דברים מעניינים.
זהבית רוטנברג: תערוכת התמונות הזאת נמצאת פה שנים רבות, היא נעשתה, אני חושבת, די מתחילת שיקום המחנה הזה ואפשר לומר שהתמונות היו אנונימיות.
זהבית רוטנברג: היו תמונות ובמהלך השנים חלק גדול מהפרצופים אנחנו כבר יודעים מי הם, זה מתועד אצלנו, יש לנו חוברת שלמה עם הסיפור שלהם.
זהבית רוטנברג: אחת התמונות הראשונות שזיהינו, זה היה לפני הרבה שנים, הגיעה לכאן קבוצה של פנסיונרים ואחת הנשים התחילה פשוט לבכות.
זהבית רוטנברג: היא נעמדה פה והיא התרגשה, התחילה לבכות והיא אומרת 'הנה אני'.
זהבית רוטנברג: זה יתומות מהשואה.
זהבית רוטנברג: היא אומרת, 'אני זוכרת את השמלה האדומה עם הנקודות הלבנות', והיא מאוד מאוד רצתה להיפגש עם החברות שלה למסע, הצלחנו לא את כולן לאתר, זה היה מפגש מאוד מרגש.
זהבית רוטנברג: החשיבות לא רק לקבל מאנשים את המידע, אלא באמת לחבר ולתת להם מענה, בשבילנו זה דבר מאוד חשוב.
זהבית רוטנברג: סיפור נוסף מעניין על התמונה הזאת.
זהבית רוטנברג: שנים לא ידענו מה התמונה הזאת, כולם אמרו לנו, אנשים נכנסים לראות, זאת אומרת ברור שיש כאן איזה התרחשות.
זהבית רוטנברג: שנים אמרו לנו שבאותם ימים שהיה מגיע צלם זה היה אירוע, כולם עומדים ומחייכים לצלם, אבל הבנו שזה לא כך.
זהבית רוטנברג: אחרי מספר שנים הגיעו לכאן שני זוגות, לא יחד, בחופש הגדול, שני זוגות אמריקאים פנסיונרים, מסתבר ששני הזוגות האלה, הבעלים היו מעפילים.
זהבית רוטנברג: אחד מהם מגיע והוא נעמד מול התמונה ואומר, 'אני זוכר את אותו היום שצילמו את זה', הנה אני.
זהבית רוטנברג: והוא עוד אמר, 'הייתי בשורה הראשונה, זה היה ביקורו של דר' חיים וייצמן במחנה'.
זהבית רוטנברג: אחרי שהוא הלך והוא סיפר את הסיפור, חזרתי לתמונה, אני במקרה הסתובבתי איתם, ואמרתי הוא צודק, שורה ראשונה.
זהבית רוטנברג: הוא אומר שהיתה התרגשות מאוד גדולה וחיים וייצמן, למרות שהבריטים לא רצו כל כך שיהיה מפגש עם המעפילים, כל אלה שעמדנו בשורות הראשונות, הוא לחץ יד לכל אחד ואחד מאיתנו, התעניין, אם אנחנו יודעים מה עלה בגורל בני המשפחה, הסיטואציה מאוד ריגשה אותם אז וריגשה אותו כשהוא נתן את העדות.
זהבית רוטנברג: בערך חודש אחרי כן הגיע מישהו אחר עם סיפור אחר.
זהבית רוטנברג: הבחור הזה.
זהבית רוטנברג: הוא הגיע עם אח שלו, זה לא הבחור שהגיע, זה האח.
זהבית רוטנברג: שניהם שרדו לבד מכל המשפחה, הבחור הזה אחר כך נהרג בקרבות לטרון ואז האח עזב את הארץ וגר בארצות הברית.
זהבית רוטנברג: לא היה לו שום תמונה, אנחנו צילמנו, ניסינו לתת לו עוד מידע.
זהבית רוטנברג: לפני כמה שנים הגיע לכאן מכון וייצמן לביקור והם הביאו לנו מתנה ב-CD תמונות שרואים את התמונה הזאת מכל הזוויות, זה אימת לנו סופית את העניין הזה.
זהבית רוטנברג: המקווה משנות ה-50 שבנו לעולות החדשות.
זהבית רוטנברג: אנחנו נצא מהצד השני.
זהבית רוטנברג: זה כתוב באנגלית וכתוביות בעברית.
זהבית רוטנברג: יש פה סרט במחנה בשש שפות, כולל אמהרית, המטרה היא שגם המיצג הזה יהיה בכמה יותר שפות, על מנת שהמסר באמת יוכל לעבור.
זהבית רוטנברג: (סרט).
עומרי שלמון: את הדבר הזה צריך להציף, כמו שאמרנו, במדינה.
עומרי שלמון: שוב, אלה שני דברים עיקריים, אחד זו מערכת החינוך שעושים עבודת קודש.
עומרי שלמון: פה יש ממערכת החינוך 60% בערך.
זהבית רוטנברג: כן, קרוב כבר ל-70%.
עומרי שלמון: ברוב האתרים זה לא עולה על 20%, שזה נתון מפתיע.
עומרי שלמון: אני מניח שזה חלק גדול מהטיפול של המחוז, של המשרד.
עומרי שלמון: 60% זה מספר שהוא לא קיים בארץ בשום אתרי ביקור שעוסקים בציונות, אבל בסוף זה רק 70,000.
עומרי שלמון: אז זה פן אחד, שאיתו אני בטוח שכבר תיתן את ההנחיות ותעזור ובממשל הישראלי תעזור לנו את הדבר הזה לחלץ.
עומרי שלמון: הדבר השני זה מרכז התיעוד.
עומרי שלמון: אנחנו לא מזמן שמענו שניצולי שואה בחודש נפטרים 13,000, והעדות שלהם היא חשובה, קשה לתאר.
עומרי שלמון: שוב, אלה הסיפורים האישיים, אבל הסיפורים האישיים נותנים את כל העוצמה ואת כל התמונה.
עומרי שלמון: אנחנו באמת במצב שנצטער מאוד.
עומרי שלמון: אל"ף, אנחנו מצטערים עד היום שלא הספקנו, אבל עשינו עבודה אדירה בעניין הזה, אבל היום המדינה צריכה לבוא ולהרים את זה ולהגיד; שנתיים-שלוש אני עושה פרסום ברדיו, מקימה מנגנונים, באמצעותנו, אנחנו כמובן יודעים לעשות את זה, לסייע בידינו.
לירון וייס: יש את הפרויקט של 'יד ושם' עכשיו.
עומרי שלמון: אנחנו מחוברים אליהם ואנחנו בקשר איתם.
לירון וייס: גם לשכת העיתונות הממשלתית יכולה---
עומרי שלמון: צריך מערך שלם, שאנחנו מנסים לבנות אותו כעת, עם אנשים טובים, כמוכם.
עומרי שלמון: במהלך השנתיים הקרובות צריך לצאת ממש במסע, זה גלי צה"ל, זה רשת ב', זה ראיונות, ואנחנו כבר נגיע אליהם, זה תיעוד מצולם, לפעמים אצלם בבית ולפעמים גם בבתי אבות, ויש אנשים נפלאים עם סיפורים נפלאים וחלק גדול מהם זוכר את זה כאילו.
עומרי שלמון: ..
עומרי שלמון: כי זו היתה חוויית חיים, לא יעזור שום דבר, וזה דבר מאוד מאוד מאוד מאוד קריטי, שאם אתה נרתם אליו, אתה, עם כל הצניעות, תרמת חלק אדיר לתוך מהלך שעוד עשר שנים כבר אי אפשר יהיה, לצערנו, לעשות אותו בהיקפים האלה.
אלכס מילר: לפני כמה שבועות היתה לנו ישיבה, אלה אותם דברים שאנחנו מעלים גם היום.
אלכס מילר: מבחינתנו, ההתעקשות שלנו על היישום של אותן ההחלטות שהתקבלו זה, לדעתי, חשוב מאוד.
אלכס מילר: אני שוב חוזר, גם זה חלק מההחלטה, שהממשלה תירתם לכל הסיפור של מאגר המידע ומבחינתי מה שצריך להיות---
עומרי שלמון: אתה נרתם לעניין הזה.
אלכס מילר: כרגע יש סדרי עדיפויות, אני חושב שהנושא הזה של סדרי עדיפויות, מבחינת מאגר המידע, זה צריך להיות מה שעומד על הפרק.
אלכס מילר: אני אתאם גם עם שר החינוך, נראה אם הוא יכול להירתם לכל הסיפור הזה.
אלכס מילר: הנושא שעל סדר היום, הצעה לסדר היום (דיון מהיר), סירובם של מרצים ואנשי אקדמיה, להשמיע את המנון התקווה, בטקסים אקדמיים, של חברת הכנסת ציפי חטובלי.
אלכס מילר: כמו כן, והצעה לסדר היום, דיון מהיר, סירובם של מרצים ואנשי אקדמיה להשמיע את המנון התקווה בטקסים אקדמיים של חבר הכנסת מיכאל בן-ארי.
אלכס מילר: רבותי, אני רוצה להתייחס לנושא.
אלכס מילר: העניין עלה לפני, נדמה לי כחודש, בכך שאוניברסיטת חיפה, בטקס של חלוקת התעודות לא נשמע ההמנון של המדינה.
אלכס מילר: אחר כך, התחלנו לקבל פניות של הסטודנטים, גם של האוניברסיטה העברית, ואתמול קיבלתי פנייה, שלפני חודש התקיים טקס רשמי של אוניברסיטת תל אביב במדעי החברה, וגם שם לא נשמע ההמנון.
אלכס מילר: אנחנו פה בדרך מאוד מסוכנת, רבותי, שמתחילה להתעורר במוסדות להשכלה גבוהה.
אלכס מילר: אני שומע פרופסורים כאלה ואחרים, שמתחילים לעלות שאלה על עצם ההמנון, גמישות, איפה צריך, איפה לא צריך, (כל הזמן דרך וניסיון לבקש סליחה מכל העולם על קיומינו כאן) על כך שלא תמיד צריך לנגן המנון, על כך, שצריך להתחרות בהקצנות מול מוסדות אחרים, שמזמינים אנשים כאלו ואחרים אליהם, על כך שבעצם אנחנו מוצאים את עצמנו עם מסר מאוד לקוי לצעירים: מדינת ישראל, במיוחד עם המסר, שעובר לבוגרים, שיוצאים מהאקדמיה, שזה הדור הבא של מדינת ישראל, והם אחראים על הצמיחה הכלכלית והתרבותית של המדינה, וברגע שאלו שהיו מאחוריהם ולימדו אותם במשך שנים רבות, נותנים להם מסר של שיקול דעת בקשר לסמלי המדינה, זה מסר לקוי.
אלכס מילר: אני רק רוצה להגיד לכם, שאני מתכוון להגיש הצעת חוק, שתתקן את החוק של דגל והסמל, שמחייב את המוסדות להשכלה גבוהה להכניס כחובה לטקסים הרשמיים שלהם את המנון המדינה.
אלכס מילר: כמובן, שאם תהיה הכרזה חד משמעית של וועד ראשי האוניברסיטאות על שינוי הנוהל של הטקסים הרשמיים של המוסדות שלהם, אני אסתפק בכך.
אלכס מילר: לא מחפשים כאן, לא קרדיטים ולא חקיקת חוקים, אלא מחפשים כאן את המסר, שהוא יהיה מסר ברור, שבכל הטקסים יהיה המנון.
אלכס מילר: אני אעביר את זכות הדיבור, אני רואה שציפי לא נמצאת כאן, אז חבר הכנסת בן-ארי, שינמק לנו את ההצעה לסדר.
אלכס מילר: בקשה, חבר הכנסת בן-ארי.
מיכאל בן-ארי: אדוני היו"ר, אני מודה לך על קיום הישיבה.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה לפתוח קודם כל, בדברי שבח, נמצא פה פרופסור מאירשטיין מהמרכז האוניברסיטאי באריאל.
מיכאל בן-ארי: מי שביקר במרכז האוניברסיטה באריאל, אין חדר מעבדה או חדר כיתה, שבו לא מונף, בצורה מכובדת ומציגה את הדברים, דגל ישראל.
מיכאל בן-ארי: כלומר, זאת המדינה שלי.
מיכאל בן-ארי: אני גאה בה, אני שמח בה, אני מוקיר טובה לאלה, שהקריבו את חייהם למענה, ואני לא מפקפק בצדקת דרכה.
מיכאל בן-ארי: אז, אני מתחיל פה בדברי שבח.
מיכאל בן-ארי: בדוגמה, שהיא דוגמה חיובית.
מיכאל בן-ארי: מבחינתנו, אדוני היו"ר, אתה בעצם העלית במילים חדות את המציאות, שאנחנו נמצאים בה.