GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עפרה בן-יעקב: יש הגדרה אצל קב"ט משרד התרבות – בחסותנו או לא בחסותנו.
עפרה בן-יעקב: עשרות להקות נוסעות בעזרת קשתו"ם בחודש.
עפרה בן-יעקב: ברגע שנחליט שאנחנו לוקחים על עצמנו את האבטחה, לא יקבלו כרטיס.
נעם סמל: נגמר הסיפור, אין ייצור ישראלי.
עפרה בן-יעקב: נגמר תקציב קשתו"ם, זה לא קיים שם בכלל.
יהודית גידלי: מה התקציב השנתי של קשתו"ם?
עפרה בן-יעקב: 20 מיליון, כולל משכורות של עובדים מקומיים בשגרירויות שעוסקים בתרבות, כולל המכון לתרגום, כולל פול-ברייט.
עפרה בן-יעקב: 20 מיליון שקלים כולל הכול.
עפרה בן-יעקב: איך אנחנו מתעסקים בנושא הזה בצורה כל כך מפוארת?
רונית תירוש: זה לא אומר שזה תקין וזה לא אומר שבוועדת הכספים לא צריך להביא את זה לדיון.
רונית תירוש: אני חברה בוועדת הכספים, ויכול להיות שיש מקום לעבות את התקנה הזאת.
עפרה בן-יעקב: איזו תקנה?
רונית תירוש: של קשתו"ם, לצורך מימון נסיעות או לפתוח תקנה ספציפית לאבטחה.
רונית תירוש: אני לא אומרת כולם, צריכים להיות קריטריונים.
עפרה בן-יעקב: אבל זה צריך להיות במשרד התרבות, לא במשרד החוץ.
רונית תירוש: נדון אחר כך איפה זה יהיה, אבל קודם כול שיהיה.
רונית תירוש: גם במשרד התרבות אין היום סעיף של אבטחת מוסדות.
שמעון אלקבץ: ברשותך, חברת הכנסת תירוש, אני רוצה להפנות לסעיף 10 בחוזר המנכ"ל, שהכותרת שלו היא: נוהל אבטחת משלחות משרד המדע, התרבות והספורט היוצאות לחו"ל.
שמעון אלקבץ: הסעיף הזה אומר: הגוף המשגר יממן את המשלחת, לרבות עלויות המאבטחים בחו"ל, וידאג לרכישת כרטיסי טיסה, לינה, ביטוח רפואי, שכירת מכשיר טלפון נייד והוצאות אבטחה במקום, על פי הצורך.
שמעון אלקבץ: זה סעיף (א).
שמעון אלקבץ: סעיף (ב): ככלל, המשרד אחראי למימון שכרם של המאבטחים בהתאם לתנאי ההעסקה שלהם, אש"ל, למעט לינה והוצאות השגרירות, וישלמם ישירות.
שמעון אלקבץ: עם זאת, המשרד שומר לעצמו את הזכות לגבות את הכסף מהתאגידים למטרת רווח ומלכ"רים, שהעודף התפעולי שלהם מהווה לפחות 30% מהמחזור העסקי.
שמעון אלקבץ: (ג) – וזה שורש העניין - הגוף המשגר יצרף לבקשה טופס התחייבות בלתי חוזרת לתשלום ההוצאות המפורטות בסעיף (א) כשהוא חתום על-ידי מורשי החתימה, בנוסח אשר נקבע בסעיף (א).
שמעון אלקבץ: משרד התרבות והספורט לא יכול היה להתייחס לנסיעה של תיאטרון הקאמרי לטורקיה משום שאנחנו לא ידענו על הנסיעה הזאת.
רונית תירוש: בסדר, זה הובהר בתחילת הדיון.
רונית תירוש: אבל נניח שכן היית יודע, אז אתם הגוף המשגר וכל מה שקראת חל עליכם?
שמעון אלקבץ: בהתאם למה שכתוב - - -
רונית תירוש: אז אני לא רוצה לסכם כבר את הדיון, אבל אציע בסיכום שאתם פשוט תפיצו לכל מוסדות התרבות והספורט – שגם על זה אתם אמונים – שעומדת להם הזכות לפנות אליכם, הנוהל הוא כזה וכזה, ולצד זה, ככל שתוכלו לייצר קריטריונים מי באמת יזכה בסופו של דבר, ואז תהיו מחויבים על זה.
רונית תירוש: אני צודקת או לא?
שמעון אלקבץ: אני אומר עוד פעם: יש נוהל שקיים במשרד ואנחנו אמורים לעבוד לפיו.
רונית תירוש: אז אתם צריכים לפרסם אותו.
רונית תירוש: אם רק ארבעה תיאטראות פנו אליכם – זה נראה לי מוזר ביותר.
שמעון אלקבץ: לא אמרתי ארבעה תיאטראות, אמרתי ארבעה גופים.
נעם סמל: יש פה בעיה נוספת.
נעם סמל: מה שהוא אומר זה שבסוף המוסד התרבותי צריך לממן.
רונית תירוש: הוא אומר שעומדת להם הזכות לדרוש.
רונית תירוש: עומדת להם הזכות, לא בהכרח הם יעשו את זה.
שמעון אלקבץ: חברת הכנסת תירוש, אני רוצה לקרוא את אמות המידה משום שבאמות המידה יש סעיפים שמתייחסים לספורט, אני מתמקד רק בסעיף הספציפי והיחיד במסגרת אמות מידה למתן חסות, כמשלחת, ואישור.
שמעון אלקבץ: הוא מתייחס לכך שגופי תרבות או אמנות ייצוגיים, המשתתפים באירועים בין-לאומיים רשמיים, והם נתמכו על-ידי מינהל התרבות בסכום של למעלה מ-3 מיליון שקל בשנה שקדמה למועד הבקשה.
רונית תירוש: אני לא יודעת עד כמה מנהלי המוסדות מודעים לכל הנוהל הזה ולמסמך הזה.
רונית תירוש: אני מקדימה, אבל אדרוש בסיכום להפיץ את זה באופן מסודר לכל מנהלי המוסדות.
רונית תירוש: קודם כול, שיידעו, אחר כך יבואו למשא ומתן.
רונית תירוש: עכשיו אני רוצה לשאול שאלה מאתגרת.
רונית תירוש: מאחר שיש לכם באחד הסעיפים את שיקול הדעת האם בכל זאת לממן ולהפוך בתוקף כך להיות הגוף המשגר, על כל המחויבויות שלו, אני יכולה להעלות בדעתי שבזכות הסעיף הזה, למשל שרת התרבות, שאני מכירה את דעותיה, תחליט שלגבי הצגות מסוימות היא לא תהיה מוכנה לתת את ידה לתמיכה.
רונית תירוש: אני מניחה כך.
רונית תירוש: למשל, אותו סרט שפתח את פסטיבל שדרות, אם הוא יבקש מימון כי הוא יוצא החוצה, אני מעריכה שבמסגרת אותו סעיף היא תחליט ששם היא לא מממנת, במסגרת שיקול הדעת.
רונית תירוש: אני צודקת?
אלכס מילר: רציתי לשאול למה הגעתם, מה אפשר לסכם?
אלכס מילר: מדינת ישראל אכן שואפת, דורשת ורוצה שכמעט בכל מקום שאליו יוצאות המשלחות, שיוצאים אליו הספורטאים והשחקנים תהיה אבטחה – מינימלית או מכסימלית.
אלכס מילר: אין ספק שבשנה-שנה וחצי האחרונות טורקיה היא אחת המדינות ששינתה את היחסים עם ישראל בצורה רדיקלית והחימום של הציבור שם על-ידי ההנהגה מוביל לכך שכל מי שמגיע לשם לא מאובטח בצורה מלאה, אפילו אם השלטון המקומי מתחייב לספק איזשהו ביטחון למי שמגיע לשם.
אלכס מילר: לכן, זה כבר שיקול דעת של כל מי שרוצה להגיע לשם, אך ורק שלו.
אלכס מילר: למשרד החוץ יש המלצה רשמית בכל מה שקשור לביקורים בטורקיה היום?
אלכס מילר: זאת אומרת, מבחינת מדינת ישראל אין שום איום על שום אזרח שמגיע לטורקיה.
עפרה בן-יעקב: כרגע אין איום לגבי טורקיה, ויש לנו הרבה אירועים בטורקיה.
נעם סמל: לא היית כשדיברתי – השגריר שלנו, גבי לוי, ממש לחץ עלי שנבוא לטורקיה ואמר לי: אין לך מה לחשוש.
נעם סמל: תיאטרון "תמונע" היה ולהקת מחול.
נעם סמל: הוא באמת נתן לי סקירה על כל מיני מקומות ברחבי טורקיה.
נעם סמל: עושים עבודה נפלאה והייצוג של ישראל הוא מאוד חשוב במקומות האלה.
נעם סמל: לא שמעת, אבל יפה, מנהלת המשלחת, סיפרה איך עטפו אותנו בחום המארחים שלנו, הקולגות שלנו – מנהלי התיאטרון, הבמאים השחקנים.
נעם סמל: הם מאוד מעריכים.
נעם סמל: דרך אגב, המחזאים הישראלים מאוד מוצגים בטורקיה בהפקות טורקיות: קישון, שלום עליכם כמחזאי יהודי, חנוך לוין, סובול.
עפרה בן-יעקב: אני באמת מצטערת שלא היית כשדיברנו.
עפרה בן-יעקב: יש פה בעיה – אין מי שיממן את האבטחה, ולכן היא לא קיימת.
עפרה בן-יעקב: זה לא בסמכות משרד החוץ בשום פנים ואופן.
עפרה בן-יעקב: אני נמצאת בתפקידי 15 שנה, בעבר כל פעם שהייתה שאלה היינו מפנים אותה לקב"ט משרד החינוך – אז היה חינוך ותרבות יחד – והוא היה ממליץ או לא ממליץ ואז היה מתעורר ויכוח מי יממן, כי זה 10,000 דולר למסע כזה, כש-10,000 דולר לכרטיסים אין.
עפרה בן-יעקב: כלומר, יש מצוקה של עוד כרטיס ועוד כרטיס, ופתאום אתה בא עם הנושא של האבטחה.
עפרה בן-יעקב: לדעתי, מתוך איזושהי תחושה פרקטית אנשים העדיפו לא לשאול ולקחת את הסיכון, כי תמיד עמדנו בקטע הזה שאין מי שיממן את זה.
עפרה בן-יעקב: הלהקות לא רצו לקחת את זה על עצמן.
שמעון אלקבץ: זה לא רק שאין מי שיממן, אלא כדי לחסוך לעצמן את התשלום לכרטיסי הטיסה למאבטחים, הוצאות הלינה, כלכלה ושכר.
נעם סמל: אם בקושי הצלחנו, בזכותה של עפרה, להגיע לטורקיה כשהם מייצרים לנו את התפאורה – הכול כדי לחסוך שלושה פועלי במה, כי הם יעשו לנו את עבודת הבמה – אז פתאום עוד 10,000 דולר מאבטחים.
נעם סמל: מאיפה נשלם את זה?
נעם סמל: אין ספק שהיוזמה של חברת הכנסת תירוש היא מאוד חשובה ומבורכת, במיוחד בימים טרופים אלה.
נעם סמל: דיברנו קודם off the record שגם בשבדיה יכול להיות לנו בלגן, גם בגרמניה – לא חשוב איזו הצגה או איזו להקת מחול.
נעם סמל: היום יכול להיות לנו בלגן בכל מקום בעולם.
אלכס מילר: כן, אבל ברגע שיש מידע מסוים כמובן שההתייחסות צריכה להיות שונה.
רונית תירוש: מה שעלה פה, שזה הליך חדש, שקיים נוהל במשרד התרבות והספורט לגבי אפשרות קבלת תמיכה ותקצוב לנושא האבטחה.
רונית תירוש: הבעיה היא שמנהלי המוסדות לא מודעים לכך, ולמעט ארבעה מוסדות שפנו במהלך שנה שלמה אף אחד לא פנה, וזה כבר תמוה.
רונית תירוש: הצעתי שוועדת החינוך תדרוש ממשרד התרבות והספורט לפרסם את הנוהל לכל מוסדות התרבות והספורט ולקבוע את הקריטריונים איך ניתן לקבל את המימון.
אלכס מילר: רבותי, זו לא קופה קטנה של משרד הספורט, שהם מחזיקים קרוב לליבם.
אלכס מילר: אנחנו הרי לא מבקשים ממך, אדוני, שתוסיפו תקציב או תקצצו.
אלכס מילר: פשוט תודיעו לכל אלו שאתם יודעים שמסתובבים ברחבי העולם, שהם יידעו שזה קיים.
אלכס מילר: זה ר ראשון.
אלכס מילר: ר שני, אני מבקש להעלות את הסוגיה הזאת, דרך משרד הספורט או דרך משרד החוץ – תחליטו איך אתם רוצים לעשות את זה – לשולחן הממשלה.
אלכס מילר: אם תהיה החלטה משותפת, שלאחר הפנייה של הגוף היוצר למשרד החוץ ולמשרד התרבות, על כך שיש חשש לאירוע כך וכך, שתהיה איזושהי היערכות גם מול משרד האוצר לעניין התקצוב של האבטחה.
אלכס מילר: זאת אומרת, אנחנו לא מרים על שגרה, אנחנו לא יכולים, כמדינה, להרשות לעצמנו לאבטח, מבחינת התקציב, כל משלחת ומשלחת כי יוצאים מפה בהמונים, מספורט ועד תרבות.
אלכס מילר: אבל ברגע שיש חשש ומשרד החוץ כן אומר שחשוב מאוד שיגיעו, פה צריך להיות שיתוף פעולה בין המשרדים הרלוונטיים.
אלכס מילר: זאת אומרת, אם משרד החוץ רואה לנכון שהר הזה צריך להתקיים – יש המלצה חמה של השגריר - - -
עפרה בן-יעקב: משרד החוץ יגיד לך שלא.
אלכס מילר: השגריר המליץ ודחף.
עפרה בן-יעקב: משרד החוץ יגיד שאם יש פה בעיה ביטחונית שמישהו צריך לשאת באחריות אז אנחנו מוותרים.
אלכס מילר: אבל הייתה טענה שהשגריר דחף.
עפרה בן-יעקב: משרד החוץ לא ייקח אחריות על נושא האבטחה, חד-משמעית.
אלכס מילר: אם את לא מקשיבה, זו בעיה אחרת.
עפרה בן-יעקב: אם יש התראה אז צריך לסדר תקציב לאבטחה.
עפרה בן-יעקב: לא משרד החוץ.
אלכס מילר: אם תקשיבי למה שאני מסכם – חשוב שגם תרשמי את זה כדי שתעבירי הלאה – אז תביני על מה אני מר.
אלכס מילר: אני מר על שיתוף פעולה בין כמה משרדים.
אלכס מילר: משרד האוצר יממן – שמעת שאמרתי את זה?
עפרה בן-יעקב: כן.
אלכס מילר: יופי, אז איפה פה משרד החוץ?
עפרה בן-יעקב: מי יפנה למשרד האוצר לבקש את המימון?
רונית תירוש: זה מה שהוא מבקש – דיון בממשלה.
רונית תירוש: הוא מבקש דיון ברמה העקרונית.
אלכס מילר: אני חוזר: כאשר יש אירוע שהוא לא שגרתי, ואתם אלה שמקבלים את המידע ראשונים.
אלכס מילר: זאת אומרת, השגריר שלכם נמצא במקום והוא מקבל מידע, התראה, ויש חשיבות בקיום האירוע.
אלכס מילר: אני יכול להגיד לך מה החשיבות: יש הצגה שחשוב שהיא תעלה; יש תחרות עולמית שחשוב שנציגות ישראלית תהיה שם.
אלכס מילר: ברגע שמסכמים בישיבת ממשלה, במידה שיהיה דיון כזה, שאם יש מצב שחייבים להיות שם, למשרד הספורט יש את מנגנון התמיכות ומשרד האוצר יכול להתאמץ ולתת תוספת.
אלכס מילר: אתם אלו שמעבירים את המידע.
אלכס מילר: אתם מקבלים מידע ואתם מעבירים אותו.
אלכס מילר: משרד החוץ דוחף להשתתף באירועים תרבותיים בכל מקום ומקום שנמצאים בו השגרירים, זה לא נורא להתאמץ לדחוף את משרד האוצר ואת משרד הספורט לתת את התמיכה שצריך בשביל שהאירוע הזה יתקיים, כי בסופו של ר זו גם עבודה שלכם שהרים האלה יקרו.
אלכס מילר: השגריר הכי טוב של מדינת ישראל זו התרבות, אז צריך להתאמץ קצת.
אלכס מילר: אם אתם רואים שיש בעיה, תבואו ותגידו: משרד האוצר ומשרד הספורט, אנא מכם, יש בעיה כרגע, תנו להם עזרה.
אלכס מילר: אנחנו לפי החוק לא יכולים לעשות את זה, אתם לפי החוק כן יכולים לעשות את זה.
אלכס מילר: משרד התרבות יכול לעשות את זה, משרד האוצר מעביר למשרד התרבות, שהוא הצינור, אבל אתם אלה שיכולים לדחוף, כי גם לכם זה חשוב.
אלכס מילר: לסיכום, אנחנו פונים לשלושת המשרדים: חוץ, אוצר וספורט, להעלות את הסוגיה של אירועי תרבות וספורט שיש לגביהם התראה בישיבת הממשלה, לקיים דיון ולקבל החלטה בנושא של אבטחת אותם אירועים.
שמעון אלקבץ: ברשותך, אני רוצה להוסיף משפט אחד לגבי החוזר, שהוא כן מופיע באתר של משרד התרבות והספורט.
רונית תירוש: הוא באתר, אבל בכל זאת תעשו פעולה.
אלכס מילר: רבותי, אנחנו פותחים ישיבה חגיגית של ועדת החינוך לציון יום ירושלים.
אלכס מילר: התאריך היום 1 ביוני 2011, כ"ח באייר התשע"א.
אלכס מילר: הנושא: המודל החדש לניהול מערך בתי-הספר בירושלים, לציון יום ירושלים.
אלכס מילר: אנחנו מציינים כאן יום שהוא יום מאוד חשוב.
אלכס מילר: אנחנו נמצאים כאן בכנסת, בירושלים, וכמובן שזה יום חגיגי לרגל איחודה של העיר.
אלכס מילר: אין ספק שירושלים מובילה בתחומים רבים, הקשורים לוועדה, ורק לאחרונה התבשרנו שבאוניברסיטה העברית ייפתח מרכז מצוינות שיעסוק בחקר מחלות מורכבות.
אלכס מילר: יום ירושלים עוגן בחקיקה ב-1998 והוא יום חג לאומי למדינת ישראל.
אלכס מילר: חג שמח לכולם.
דני בר-גיורא: אני מודה, כבוד היושב ראש, על זימון הישיבה המיוחדת לכבוד יום ירושלים.
דני בר-גיורא: ביקשתי את רשותך לפתוח את הישיבה הזו בכמה מילים לזכרו של בן-ציון נמט, זכרונו לברכה, שהלך לעולמו בשבוע שעבר באופן בלתי צפוי שהשאיר את כולנו בהלם.
דני בר-גיורא: בן-ציון נמט היה קודמי בתפקיד וניהל את מערכת החינוך המורכבת של ירושלים במהלך למעלה מחמש שנים.
דני בר-גיורא: הוא הטביע את חותמו והשפיע על מערכת החינוך על כלל מגזריה ועובדיה.
דני בר-גיורא: בכנס החינוך שהתקיים בשלושת הימים האחרונים ייחדנו ביום שני מושב מיוחד לזכרו, המשפחה כיבדה אותנו בנוכחותה.
דני בר-גיורא: זה היה עם הקימה שלהם מהשבעה, ואני מבקש גם מעל במה זו לומר שנחפש כל דרך להנציח את זכרו ולהמשיך הרבה מאוד מסורות שהוא התחיל בהן ולכבד את זכרו במעמד החשוב הזה, שמתקיים היום.
זבולון אורלב: בן-ציון נמט, בין יתר תפקידיו, גם ישב על כסאי.
זבולון אורלב: הוא היה השלישי אחריי, כי אני ייסדתי את מדרשיית "עמליה" בירושלים, והוא היה המנהל השלישי של הפנימייה, באותו שכונה שמר מוטי סמט, יושב ראש הסתדרות המורים, היה.
זבולון אורלב: הוא ניהל את זה במשך שבע שנים בצורה ראויה, מופתית ופשוט לא נתנו לו לסיים.
זבולון אורלב: לאחר מכן הוא עבר לנהל את בית-הספר "נעם בנים" בירושלים, וגם זאת הוא עשה מתוך הצטיינות.
זבולון אורלב: היה ממש איש חינוך ברמ"ח אבריו, איש מאוד-מאוד יצירתי, שראיית התלמיד במרכז הייתה תמיד לנגד עיניו.
זבולון אורלב: הוא קיבל דום לב בשעה שהוא הלך למסיבת סיום לתפקידו של ד"ר תומר כממונה על מנח"י בעיר שוהם.
זבולון אורלב: הוא נכנס לחנות ספרים כדי לקנות ספר מתנה לד"ר תומר.
זבולון אורלב: כשהוא היה בחנות הספרים הוא אמר שהוא לא מרגיש טוב, נתנו לו כוס מים ואז הוא יצא והתמוטט ברחוב.
זבולון אורלב: יהי זכרו ברוך.
אלכס מילר: יהי זכרו ברוך.
אלכס מילר: יש לנו מצגת, אם אני לא טועה.
דני בר-גיורא: כן.
דני בר-גיורא: בחרנו להציג פה מודל חדש של ניהול מערכת החינוך בעיר ירושלים, ניהול העבודה מול בתי-הספר.
דני בר-גיורא: נתחיל ברי רקע על מערכת החינוך של העיר ירושלים.
דני בר-גיורא: זו המערכת הגדולה בארץ, מונה כ-220,000 תלמידים, זה יותר מכלל אוכלוסיית באר-שבע או בני-ברק, עם גידול שנתי של 2.7% בעשור האחרון.
דני בר-גיורא: המערכת כוללת מגוון של אוכלוסיות: האוכלוסייה הממלכתית, ממלכתית דתית, חרדית וערבית, וגם אוכלוסיות אלה מתפצלות לתת-מגזרים וקבוצות.
דני בר-גיורא: בתי-הספר נמצאים במעמדים שונים וברמות שונות של סמכות שיש לנו, כרשות, אל מולם: בתי-ספר כלליים, ממלכתיים, מוכרים שאינם רשמיים, פרטיים.
דני בר-גיורא: זו מערכת מורכבת מאוד, והמחשבה שלנו היא איך את המורכבות והשונות האלה הופכים ליתרון.
דני בר-גיורא: מגוון הקהילות שיש בעיר, שיטות החינוך ודרכי החינוך בעיר ירושלים הם בעינינו יתרון יחסי.
דני בר-גיורא: במסגרת מינהל החינוך, שבשנה האחרונה אוחד מחדש ותחת מטרייה אחת נמצאים כלל המגזרים בעיר – גם החינוך הממלכתי – מחפשים כל דרך ללמידה הדדית ולהפריה.
דני בר-גיורא: בשלושת הימים האחרונים של כנס החינוך השתתפו מחנכים ומנהלים מכלל המגזרים.
דני בר-גיורא: אחרי שמקלפים את כל הקליפות החיצוניות ומתרגמים את השפות השונות, כשמגיעים לסוגיות חינוכיות רב הדומה על השונה.
דני בר-גיורא: אנחנו מחפשים כל דרך, כמובן עם כיבוד השונות ואורחות החיים של כל אחד מהמגזרים, לחפש את היכולת להיפגש כי, כמו שאתם יודעים, בבתי-הספר ובמערכות החינוך התלמידים אינם נפגשים.
דני בר-גיורא: בתי-הספר הם בתי-ספר נפרדים לחלוטין.
דני בר-גיורא: אחת ההחלטות המרכזיות שלקח ראש העיר מיום כניסתו לתפקיד זו לשנות לחלוטין את הדרך שבה אנחנו מנהלים את מערכת בתי-הספר שלנו – קרוב ל-600 בתי-ספר.
דני בר-גיורא: התורה מבוססת על כמה רעיונות מרכזיים, שנפרט.
דני בר-גיורא: הר הראשון זה הבנה עמוקה שמנהלי מוסדות החינוך הם אנשים מרכזיים מאוד, שפני בית-הספר כפני המנהל ושאנחנו צריכים להעצים את מנהלי בתי-הספר ולהגדיל את האוטונומיה שניתנת להם בהחלטות שקשורות בבית-הספר.
דני בר-גיורא: הר השני הוא ליצור שפה משותפת, ציפיות, לדעת על מה אנחנו מרים, לדעת מה אנחנו מודדים, מה אנחנו מצפים מבתי-הספר - להגדיר באופן ברור ומדויק.
דני בר-גיורא: אני יכול להגיד מניסיוני, אחרי 11 שנים של ניהול בית-ספר, שתיאום הציפיות הוא ר נחוץ וחשוב עד מאוד.
דני בר-גיורא: כמובן, אתם יכולים לבד להבין שהעניין הזה הוא מאוד-מאוד מורכב, הוא תלוי מגזר והעניין הזה איננו אחיד על כלל אוכלוסיות העיר.
דני בר-גיורא: אבל העיקרון הוא עיקרון חשוב.
דני בר-גיורא: אנחנו רוצים ללמוד להכיר את בתי-הספר, להבין מהן נקודות החוזקה של בית-הספר, מהם התחומים שבהם בית-הספר מצטיין, מוביל, יכול להיות מקום שאפשר ללמוד ממנו ולהעתיק ממנו רים, ואיפה נקודות החולשה של בית-הספר, שמצריכות תמיכה, עזרה, סיוע ותוכניות התערבות.
דני בר-גיורא: כל זה ברמת בית-ספר.
דני בר-גיורא: ברמה שלנו, כמערכת, אנחנו רוצים שיהיו לנו כלים כמה שיותר מקצועיים לדעת איך אנחנו מחלקים את המשאבים שלנו, איזה תוכניות חינוכיות אנחנו בוחרים.
דני בר-גיורא: הדרך שאנחנו חושבים שהיא הנכונה ביותר לעשות את זה היא בעקבות קבלת תמונה מאוד ברורה ומוסכמת של הפרמטרים שבהם בתי-ספר זקוקים לחיזוק והיכן שהם עומדים בעצמם וללא שום צורך בתמיכה.
דני בר-גיורא: הכלי הזה הוא גם כלי בשבילנו, בשביל לנהל את המשאבים שאנחנו מעמידים לטובת מערכת החינוך.
עינת וילף: מה אחוז התוספת פר תלמיד שהעירייה נותנת, ביחס למשרד החינוך?
דני בר-גיורא: המספרים, באופן יחסי למדינה, הם נמוכים.
דני בר-גיורא: אני רוצה להזכיר שמנח"י הוא מינהלה משותפת של משרד החינוך, ואנחנו מאגמים את כלל המשאבים.
דני בר-גיורא: זאת אומרת, אנחנו מתייחסים לכלל המשאבים שעומדים לטובת מערכת החינוך.
עינת וילף: ברור.
עינת וילף: כלומר, חלקה של העירייה מתוך חלקה של המדינה הוא 10%?
עינת וילף: 50%?
דני בר-גיורא: נעביר תשובה מדויקת בעניין הזה.
דני בר-גיורא: באופן כללי, אנחנו יודעים שירושלים היא עיר ענייה, אבל הניהול של המשאב הוא ניהול כללי של כל המשאב שעומד לטובת מערכת החינוך.
אלכס מילר: הצטרף אלינו ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת.
ניר ברקת: בוקר טוב, חג ירושלים שמח.
ניר ברקת: זה יום מרגש היום.
ניר ברקת: ברשותכם, חשבתי לצאת רגע מהמצגת ולספר לכם על התהליכים שאנחנו עוברים בעיר ירושלים בניהול מערכת החינוך, שהם די ייחודיים.
ניר ברקת: אתמול ישבנו בפורום של ראשי הערים והצגתי חשיבה איך מובילים תהליך של מרחב חינוכי, של מח"א, שאני חייב לומר שהוא לא מוסדר בין המדינה לעיריות בארץ, ולספר לכם טיפה על התהליך שעברנו.
ניר ברקת: בעבר מערכת החינוך נוהלה בשיטה של אזורים ותיחומים.
ניר ברקת: עיריית ירושלים ומשרד החינוך הגדירו כל שכונה, מי לומד איפה ואיך עוברים מבית-ספר יסודי לעל-יסודי.
ניר ברקת: הפילוסופיה היתה: אנחנו יודעים מה צריך.
ניר ברקת: אתם, התושבים, הסתדרו במערכת.
ניר ברקת: נוצרו דינמיקות שבהן תושבים, לתפיסתם, לא קיבלו את בתי-הספר האיכותיים ביותר: מישהו גר על הגבול, רוצה את בית-הספר האחר, ונוצרו חיכוכים לא פשוטים בין התושבים למערכת.
ניר ברקת: הר הזה יצר מצב שבו מנהלי בתי-ספר דפקו על הדלת של המערכת העירונית ואמרו: תביאו לנו מכסות, תזיזו את הגבולות, תעשו כך ותעשו אחרת, על מנת שהילדים יוכלו לבוא לבית-הספר שלנו.
ניר ברקת: אני מאמין שזו פילוסופיה רעה ולא נכונה, וכשנכנסתי לתפקיד שינינו את שיטת הניהול בעיר לפתיחת אזורי רישום וביטולי חיטוב.
ניר ברקת: כתוצאה מהשינוי הזה יש תהליך שעברנו ואנחנו עוברים, ואני רוצה לשתף אתכם בו וגם במה שאנחנו עושים קדימה.
ניר ברקת: כתוצאה מהתהליך הזה נוצרה מפה – אגב, ידענו אותה מראש – של בתי-ספר שיש להם ביקוש יתר ובתי-ספר שמעט תושבים רוצים לשלוח את התלמידים אליהם.
ניר ברקת: התחלנו לשאול את עצמנו למה זה קורה.
ניר ברקת: מסתבר שיש קורלציה בין איכות חינוך לבין ביקושים.
ניר ברקת: היא לא מלאה, אבל יש קורלציה.
ניר ברקת: הפעולות הראשונות שעשינו זה לסמן מבנים שהביקושים אליהם ירדו – זה כנראה קשור לניהול, קשור למה שיש בתוך בית-ספר – ובתי-ספר אחרים, שהביקושים אליהם גדולים ונציע למנהלים טובים לקחת עוד מבנה; או להרחיב בית-ספר בצורה חכמה, על מנת שיותר תלמידים יוכלו להגיע לבית-ספר שיש לו ביקושים גבוהים.
ניר ברקת: ככה עשינו עם בית-הספר הניסויי שפתח סניף בקריית יובל, ופתאום הביקושים במה שהיה קרוי בעבר ארגנטינה קריית יובל קפצו.
ניר ברקת: אותו מבנה, אותה שכונה, שינינו את שם בית-הספר: באחריות הניסויי – יותר תושבים התקבלו לניסויי, שזה מלכתחילה מה שהתושבים רצו.
ניר ברקת: "אהבת ישראל" שישב במקום פיזי קטן, בנים ובנות יחד, נתנו לו מבנה של ממ"ד א' ברמות, שהביקושים אליו היו מאוד נמוכים.
ניר ברקת: פתאום "אהבת ישראל", עם הביקושים הגדולים, הצליח להגדיל את הקיבולת שלו.
ניר ברקת: באותה עיר, באותה מערכת מבנים, נתנו מענה טוב יותר, חינוכי יותר לסך התושבים כך שיותר תושבים קיבלו את הביקוש הראשונים שלהם.
ניר ברקת: הפילוסופיה שאומרת שננהל את מרחב המבנים העירוניים יותר ברגישות לצרכים של התושבים היא פילוסופיה שהקטינה לנו את החיכוך בין התושבים לעירייה בסדר גודל של 90%.
ניר ברקת: כמות התלונות שאנחנו מקבלים בזרם הממלכתי והממלכתי דתי היא מאוד נמוכה היום בהשוואה לשנים קודמות, כי מלכתחילה אנחנו מוכוונים להקשיב לבקשות ולצרכים של התושבים.
עינת וילף: ביטלתם את זה בכל הרמות – יסודי, חטיבות ותיכון?
ניר ברקת: כן, זו השאיפה.
ניר ברקת: יש עדיין כמה נספחים שיש לנו אתם קשיים מול משרד החינוך, כי משרד החינוך לא לחלוטין מתואם עם התהליך הזה – יש עדיין כיתות קטנות – אבל זו השאיפה וזו המגמה, וזה עובד טוב מאוד.
ניר ברקת: על הפילוסופיה הזאת באו אלינו מנהלי בתי-ספר ציבוריים ואמרו: גוואלד, אם מורידים את אזורי הרישום איך נתחרה טוב יותר עם בתי-הספר החצי פרטיים והפרטיים בירושלים?
ניר ברקת: אז אתגרתי אותם.
ניר ברקת: אמרתי להם: לכו הביתה, תעשו שיעורי בית ותבואו עם רשימה של מה אתם חושבים שאתם צריכים מבחינת תכנים על מנת להפוך את בית-הספר ליותר אטרקטיבי.
ניר ברקת: עשינו את הניסוי הזה, באו מנהלי בתי-הספר עם רשימה גדולה שהסתכמה ב-3 מיליון שקלים.
ניר ברקת: הם קיבלו מה שהם ביקשו עד האגורה.
זבולון אורלב: זה כל מה שהם ביקשו – 3 מיליון שקלים?
ניר ברקת: כמה בתי-ספר ביקשו תכנים - - -
זבולון אורלב: המנהלים לא רציניים.
ניר ברקת: המנהלים מאוד רציניים, וזה עזר להם מאוד.
ניר ברקת: הבקשות שביקשו מאתנו, בנצי נמט זכרונו לברכה ואנוכי סיפקנו להם.
ניר ברקת: וראה זה פלא, הם מתחרים יפה.
ניר ברקת: השיח החינוכי השתנה משיח של: תביא מכסות של תלמידים לתן לי תכנים חינוכיים, שאוכל להתחרות עם בתי-הספר הפרטיים.
ניר ברקת: בעבר, כשישבתי עם מנהלי בתי-הספר ושאלתי מה הם צריכים בשביל להצליח זה היה שיח אינטואיטיבי, חושבים שצריך א' או ב', כי למנהלים יש אינטואיציה טובה.
ניר ברקת: היום, אם בית-ספר הוא עם מבנה קטן מדי – נחשוב יחד אתך איך להרחיב את קיבולת בית-הספר, אם זה פיצול לבנים ובנות, אם זה לקחת סניף נוסף של בית-ספר.
ניר ברקת: אנחנו פתוחים לכל המודלים של מה שעובד לבית-הספר ולמנהל ומה עובד לעירייה, והדינמיקה הזאת היא דינמיקה מאוד בריאה.
ניר ברקת: מה שפיתחנו לאחרונה, אחרי שנתיים של עבודה מאוד סיזיפית, זה כלי שבא לשרת את המנהלים, כלי מדידה והערכה.
ניר ברקת: חשוב לי שתבינו את התהליך שעברנו.
ניר ברקת: בשלב ראשון הגדרנו מה אנחנו חושבים: מה אני, כמחזיק תיק חינוך וראש עיר חושב, מה המערכת והמנהלים חושבים שצריך לאפשר למנהל בנושא של כלי מדידה והערכה כדי לדעת איפה הוא במרחב.
ניר ברקת: חילקנו את המדדים לשלושה אשכולות.
ניר ברקת: המשפחה הראשונה היא מדדים ערכיים, ששם אנחנו מרים על אחוז גיוס, אחוז גיוס לרים בעלי משמעות, אחוז תלמידים בתנועות נוער.
ניר ברקת: נשירה – זה נופל תחת מדד חברתי: לוודא שאין נשירה.
ניר ברקת: אנחנו מודדים את הנשירה, נתוני משרד החינוך; התנות על-פי סקר הורים; אקלים בית-ספרי.
ניר ברקת: בניהול והוראה אנחנו בוחנים את הקשר בין הורים למורים; יחסי מורים תלמידים; תנאים פיזיים, על-פי תפיסת ההורים והתלמידים וכן הלאה.
ניר ברקת: לגבי הישגים – זכאים לבגרות; מצטיינים בבגרות; שביעות רצון של הורים ותלמידים מבית-הספר; מיצב במקצועות החשובים – אנגלית, מדעים וכו'.
ניר ברקת: למה חשוב לעשות את הסדרה הזאת של המדדים ומה יש בכל אשכול כזה?
ניר ברקת: יש בו את הנתונים שיש לנו היום; את הנתונים משנה שעברה; את הנתונים של בית-הספר יחסית לאשכול הדומה לו סוציו-אקונומית.
ניר ברקת: היום בירושלים יש לנו כמה בתי-ספר, שאנחנו מחלקים לאשכולות סוציו-אקונומיים על מנת להשוות, לטובת העניין, דומים.
ניר ברקת: בנוסף, יש את הממוצע העירוני.
ניר ברקת: מה שמסומן בשקף שלפני
ניר ברקת: כם בירוק זה אומר שהמצב של בית-הספר הוא טוב מהממוצע או בשיפור.
ניר ברקת: מה שמסומן בצהוב, זה פלוס-מינוס אותו ר.
ניר ברקת: מה שמסומן באדום – שים לב, אתה בדפיציט יחסית לסביבה שלך.
ניר ברקת: הכלי הזה מאפשר לנו שיח ענייני ומקצועי עם המנהלים.
ניר ברקת: זה כלי ניהול למנהל, לא משהו אחר.
ניר ברקת: אנחנו שואבים את המידע הזה מכמה מקורות.
ניר ברקת: מקור ראשון זה נתוני משרד החינוך.
ניר ברקת: מקור שני, דגמנו 100 הורים מכל בית-ספר במהלך החודשים האחרונים, והמידע שאנחנו אוספים בצורה מרוכזת, אנחנו יודעים לפלח אותו ולתת אותו בצורה מעובדת למנהלים.
ניר ברקת: כלומר, אנחנו שומעים מה ההורים והילדים שלהם, כלקוחות, חושבים על בית-הספר במספר מדדים מובילים.
עינת וילף: אני רוצה להביע את מחאתי על השימוש במונח - - -
ניר ברקת: אני מתייחס לתושבים בעיר ירושלים, אני בא לשרת אותם.
ניר ברקת: אנחנו צריכים לתת לכם חינוך איכותי, ערכי, בעל משמעות וכיוצא בזה, ולכן שביעות רצונם חשובה לי.
ניר ברקת: אני מודד מה הם חושבים על בית-הספר שבו הילדים לומדים.
ניר ברקת: אתם תופתעו כמה המצב הוא טוב, המצב הוא לא רע.
ניר ברקת: רוב ההורים מאוד מרוצים מבתי-הספר שלהם, והניואנסים הם כאלה שאנחנו יכולים להקשיב היטב ולא להתעלם ממה שאומרים ההורים.
ניר ברקת: המדדים האלה, המידע הרחב הזה, נותנים לנו פרספקטיבה מצוינת, עניינית, מקצועית ומדידה כדי לשבת עם המנהל.
ניר ברקת: אני יכול להגיד לכם מה היה לי בשנתיים האחרונות.
ניר ברקת: אני מסתובב בבתי-ספר כל שבוע, והשיח שלי עם המנהל זה מה הוא אומר ומה אני חושב.
ניר ברקת: אבל זה לא מקצועי, והמידע הזה נותן לנו שיח על עובדות משותפות.
ניר ברקת: אפשר להתווכח, לגיטימי לחלוטין שהמנהל חושב שזה נכון או לא נכון.
ניר ברקת: בסדר, אנחנו לא נכנסים לרזולוציות האלה, זו לא התנצחות אלא כלי שנותן למנהל יכולת, קודם כול, להגדיר יעדים לשנה הבאה.
ניר ברקת: אנחנו עומדים לשבת בקרוב עם מנהלי בתי-ספר ולחשוב אתם יחד מה הם היו רוצים לעשות, איך להגדיר את היעדים ואת המטרות שלהם לשנה הבאה.
ניר ברקת: אומרים: זה מה שחשוב למערכת, אלה הנושאים שחשובים לנו בעיר ירושלים ובוא נחשוב אתכם איך לוקחים את בית-הספר שלכם לשנה הבאה.
ניר ברקת: אנחנו עושים את זה עכשיו כי אנחנו כבר אומרים להם, לקראת תשע"ב יש לנו משאבים – לא כל המשאבים בעולם, אמנם מעט, אנחנו גם מוכנים לעזור לכם בגיוס פילנתרופיה, נפנה גם למשרד החינוך, אבל על מנת שכל אחד ישדרג את בית-ספרו, בואו נגדיר מטרות ויעדים משותפים ונשאף להגיע לשם.
ניר ברקת: ברמת העיר – היום אני יודע לקחת את כל המידע הזה ולאפיין מה גורם לבתי-ספר מסוימים להצליח.
ניר ברקת: אז נשים אותם על הבמה ושיספרו לקולגות מה הם עשו בשביל להשיג הישגים משמעותיים בנושאים החברתיים, בנושא של ניהול והוראה ובהישגים, כל אחד יחסית לאשכול שלו.
ניר ברקת: אנחנו גם יודעים לאתר את בתי-הספר שצריך לסייע להם יותר, ונעמיד להם משאבים דיפרנציאליים על מנת לסייע להם לייצר איכות חינוכית גבוהה יותר.
ניר ברקת: במקום שנראה שזה לא מצליח ולא עוזר, את המבנה ניקח לבית-ספר שיש לו ביקושים מאוד גדולים, וכך אנחנו מנהלים את המרחב החינוכי.