GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיה הלוי: ניסינו לעמוד היום בלוח זמנים, החלטנו שגם בכל מקום אתם צריכים לראות משהו, אז מה שבחרנו שתראו פה זה את ארכיון הסרטים, שזה שוב דבר שאי אפשר להביא לוועדה בכנסת, נעשה הצצה קטנה לארכיון, וכך זכיתם לראות בית מלאכה שבונה מוצגים, תערוכה של סטודנטים, סטודיואים חדשים של תיאטרון שנבנו, סינמטק, יש לכם מגוון תחומים.
אצ'ה בר: אני מנהל את הצוללת הצהובה מזה 14 שנים.
אצ'ה בר: הצוללת היא מרכז מוזיקה.
אצ'ה בר: אני התלבטתי על מה לדבר, כי אני לא רוצה להתיימר לייצג את כל התחום שנקרא מוזיקה בירושלים, כי זה תחום מאוד רחב, ירושלים היא מאוד אקלקטית, מאוד מגוונת, החל ממוזיקה קלאסית, דרך מוסיקת עולם ואני מניח שיש פה נציגים של כל התחומים וכל אחד ירצה להתעסק בתחום שהוא מוביל ומבין.
אצ'ה בר: אני, כחבר בפורום של מנהלי מוסדות, קצת מתעסק בשוטף וביום יום של העבודה במקרו, בראייה הכללית של ההקצבה ובכלל של הפעילות התרבותית ויוצא לי להיפגש לא מעט עם האנשים שעוסקים בדבר, ואני דווקא היום רוצה להתמקד במה שאני אוהב לקרוא לו, ואני לא המצאתי את השם, התשתית.
אצ'ה בר: אני חושב שפה הנקודה החלשה שלנו.
אצ'ה בר: לפני זה אני לא יכול להתאפק ואני אגיד כמה מלים על הצוללת, למי שלא מכיר.
אצ'ה בר: אנחנו חגגנו עכשיו 20 שנה.
אצ'ה בר: זה מרכז מוזיקה שהוקם לפני כאמור 20 שנה על ידי הקרן לירושלים, כמו רוב, אם לא כל, מוסדות התרבות בירושלים.
אצ'ה בר: הוא נתמך על ידי מינהל התרבות, על ידי עיריית ירושלים וכמובן על ידי קרן ירושלים ותורמים פרטיים.
אצ'ה בר: המרכז הזה מנסה עד כמה שיותר בסימביוזה לשלב בין מועדון הופעות ואני חושב שלקהל הרחב, ובדיוק אמרת לי שהיית פה בהופעה אצלנו לפני חמש שנים, עשינו כמה שיפוצים מאז, אגב, הוא מוכר כמועדון הופעות וזה החלק שאנחנו מראים כלפי חוץ.
אצ'ה בר: מעבר לזה הוא משמש כמרכז מוזיקה שמלמד את הפן המקצועי של המוזיקה שאני רוצה להגדיר אותה בצורה הכי לא טובה שיש לי, שהיא לא מוזיקה קלאסית.
אצ'ה בר: היום להגדיר סוגי מוזיקה שאנשים ואמנות מתעסקת זה נורא מורכב וזו נקודה מאוד רגישה, אז אנחנו כמעט ולא עוסקים במוזיקה קלאסית וגם לא מבינים, אנחנו מתעסקים בכל התחום של ג'ז, של פופ, של רוק, של רוק'נרול, מעט מוזיקת עולם, אבל אנחנו מתעסקים גם הרבה מאוד בפן החינוכי של זה ובעצם שוב מנסים לשלב בחינוך, ולא קהילתי, זה מאוד חשוב לציין, שזה מוסד מוזיקה מקצועי.
אצ'ה בר: יש אצלנו למשל מגמת מוזיקה, עושים אצלנו בגרות, זו מגמה על אזורית שהקמנו לפני 11 שנים, ואגב זו אחת המגמות היחידות בארץ שקיבלה גם הכרה כמגמת מוזיקה ייחודית, הווה אומר, אנחנו כותבים את מבחני הבגרות, הכל נעשה אצלנו אינטרני.
אצ'ה בר: היא מיועדת לכל בתי הספר תיכון בירושלים שאין להם מגמות מוזיקה, זו מגמה מאוד מוצלחת, אבל זו תשתית, זה משהו שלא שומעים עליו הרבה, זה משהו שמקבל הערכה רק בגופים שמכירים ולכן הרבה יותר קשה לגייס לו תקציב ולהביא אותו להכרה ולהבין שזה הדבר המשמעותי.
אצ'ה בר: זה מתחבר למה שרציתי לדבר עליו היום.
אצ'ה בר: אני חושב שבתקופה האחרונה ירושלים נהנית מצד אחד מראש עיר חדש שמאוד מבין שתרבות זה משהו שהוא חשוב וזה משהו שמאוד כיף לצרוך והכל, ואנחנו חיים כל הזמן בקונפליקט שבין לייצר את אותה תרבות של הופעות ושקהל יכול ליהנות ממנה, ואנחנו מתבלבלים לפעמים טיפה עם בידור ואנחנו לא תמיד יודעים לשים את האצבע, לעומת העבודה היומיומית הסיזיפית של לגדל פה את האנשים שבסופו של דבר ייצרו את התרבות המקצועית.
אצ'ה בר: החלק הזה מוזנח, הוא הרבה יותר קשה לטיפול, הוא לא מוכר כל כך, מאוד קשה להביא אותו להכרה, כי אי אפשר לגזור שם קופונים מיידיים.
אצ'ה בר: אין מה לעשות במגמת המוזיקה מעט מאוד...
אצ'ה בר: הרבה יותר קל לבוא, כשהצוללת חוגגת 20 שנה במתחם טובול ומגיעים 8,000 איש, ולעמוד שם על הבמה ו'צהריים טובים, ירושלים' ולגזור קופונים, מאשר לבוא לקבוצה של 70 תלמידים שלומדים בתוך הכיתות שלהם, בתוך האולם, ולהבין שהדברים האלה עולים כסף והרבה.
אצ'ה בר: אז עוד פעם, אני לא רוצה להכביר בעניין הזה, אבל שם המאבק היומיומי שלנו, התקציבים לנושא הזה הם מאוד מאוד קטנים וזה המקום שאנחנו כל הזמן מדגישים.
אצ'ה בר: אני התבקשתי גם להביא מישהו מהמוזיקה והדברים שלי יהיו מאוד קצרים, אני לא רוצה להרחיב יותר מדי, אבל עוד דבר וזה מחבר אותי למי שאני רוצה להכיר לכם והיא תגיד כמה מלים על מה שהיא עושה בירושלים; אחד הדברים שירושלים סובלת ממנו הכי הרבה ואני מניח שאתם יודעים את זה, היא העזיבה של חבר'ה צעירים, כי בעצם בתחום שלנו, בתחום העיסוק התרבותי, היצירתי, אם זה מוזיקה ואם זה כל תחום, אין עבודה בתחום הזה בירושלים, אין פה פרנסה, אין פה תעשייה.
אצ'ה בר: את זה אנחנו טיפה מנסים לשנות.
אצ'ה בר: אני ביקשתי את שירה, שהיא יוצרת ירושלמית, זמרת, תלמידה עכשיו באקדמיה למוזיקה, עברנו איזה שהיא דרך ביחד כי היא הצטרפה עם הלקה שלה לפרויקט שהצוללת מנהלת, שהיא מטפחת להקות צעירות, ומאוד היה חשוב לי שמעבר לזה שתשמעו אותי, שאני מתעסק בתחום של הניהול כבר הרבה זמן, תשמעו דווקא מישהו שעובד בזה וחי ורוצה להתפרנס, קצת מהזווית שלו.
אצ'ה בר: אפילו אולי עדיף שתדברו איתה ותשאלו אותה שאלות.
אצ'ה בר: זה נראה לי הרבה יותר מעניין.
אצ'ה בר: תודה.
אצ'ה בר: שירה.
שירה כרמל: באתי לכאן לייצג בעיקר את עצמי כמובן וגם קבוצה של אמנים ירושלמים שלא מקבלים כל כך הרבה תמיכה מהעיר.
שירה כרמל: בדרך כלל רוב החברים שלי, שהתחילו איתי, אני ירושלמית מגיל צעיר, רוב האנשים שלמדו איתי בבית הספר לאמנויות עזבו את העיר, ורוב האנשים שלומדים איתי עכשיו באקדמיה יעזבו את העיר.
שירה כרמל: יש תחושה שאיזה שהוא גרעין קשה וקמוץ אגרופים נשאר בעיר, והוא קמוץ אגרופים גם מכיוון שצריך להיאבק על כל בית קפה קטן שנפתח ואחרי חצי שנה נסגר וגם בגלל שאין פה כל כך, כמו שאצ'ה אמר, תעשייה, אין פה את התחושה שיש המון מקומות להופיע ויש איזה מן פריחה כזאת ויש משהו מאוד קשה באווירה בעיר, שכל ירושלמי מכיר, לא משנה אם הוא גר וצורך תרבות, או גר ויוצר תרבות.
שירה כרמל: לי היה הכבוד והמזל לעבוד עם הלהקה שלי.
שירה כרמל: אני כותבת שירים ואני מבצעת אותם, יש לי הרכב, ואנחנו מנסים באמת לשרוד את המאבק היומיומי הזה ובעיקשות להישאר בירושלים.
שירה כרמל: אנחנו עבדנו עם הצוללת הצהובה בפרויקט שנתמך על ידי הקרן ירושלים, שבו התאפשרה שנה של עבודה שבה באופן יציב ועקבי עבדנו, בצוללת.
שירה כרמל: את הזליגות הקטנות האלה של אנשים שנשארים בירושלים ועוזבים, אי אפשר אולי למנוע, בגלל שבאמת תל אביב מאוד מנצנצת וקורנת, אבל יכול להיות שיש... אני מקווה, אני לא יודעת בדיוק איך אתם יכולים לעזור, אני לא יודעת בדיוק מה אני יכולה לעשות בשביל שאתם תחשבו על זה יותר, אבל חייבת להיות איזה שהיא דרך שתוכל לאפשר לאנשים שלא ניחנים באידיאולוגיה ואגרופים להישאר כאן ולרצות להישאר כאן.
שירה כרמל: אני יודעת שיש הרבה מאוד חברים בתל אביב שאוהבים את ירושלים ומתגעגעים לירושלים ורק רוצים לחזור לירושלים, אם הם רק יוכלו, ובשום פנים ואופן לא עושים את זה בגלל שאין להם אפשרות, מצטערים, כסף, אין מה לעשות.
שירה כרמל: וכמובן שאני לא מתפרנסת למוזיקה, אני מורה לעברית ופרנסתי באולפן.
שירה כרמל: ברור שמוזיקאים, לא רק בירושלים, לא מתפרנסים ממוזיקה, עם זאת אני חושבת שקשה כאן במיוחד ואולי אתם תוכלו לעשות משהו בנידון.
שירה כרמל: אתם יכולים לשאול אותי שאלות, אם אתם רוצים.
אצ'ה בר: איפה ההופעה הקרובה שלך?
שירה כרמל: ובכן, במקרה הכינותי איתי מראש.
שירה כרמל: האמת שבמקרה זה בתיק, כי אני צריכה ללכת ולתלות פוסטרים במקומות מורשים כמובן, אבל בירושלים פתחו עכשיו אנשים יקרים בחאן, שהוא מוסד שאתם ודאי מכירים, מקום חדש ששמו החאנל'ה ובו גם ניסיון לתמוך באמנים צעירים ואנשים שאולי אין להם עדיין את הקהל העצום שנדרש בשביל למלא את הצוללת או כל דבר אחר, ויש שם הרבה מאוד אנשים צעירים מהאקדמיה, אני לא מייצגת את שכבת הגיל שלומדת שם, כי אני התחלתי לעת זקנה ורובם שם בני 20 פלוס, אחרי צבא, ויש שם באמת עכשיו, מזה כמה חודשים, סצנה קטנה, בזעיר אנפין, של אנשים שמופיעים, בעיקר ג'ז, ויש גם ג'מסשנים וגם בירה בזול, וגם ההופעות עצמן הן בחינם, שזה דבר שהוא אליה וקוץ בה, מבחינתי.
שירה כרמל: מה שרציתי להגיד, רציתי לתת דוגמה מצוינת, ממה מהמקרה של החאנל'ה.
שירה כרמל: החאנל'ה זה מקום שנפתח ביוזמה שאני לא בדיוק יודעת אם היא לגמרי עצמאית או שהיא נתמכת והם בניסיונות להשיג תקציב, ואנחנו, בתור להקה שרוצה לתמוך במקום הזה, כולם נורא רוצים לתמוך, בפועל מה שקורה, שבשביל למשוך אנשים לשם, כל ההופעות שם הן בחינם, מה שיוצר מצב אצל מוזיקאי, כרגיל, שאו שהוא צריך להתחנן לחסדיהם של הקהל, לא בדיוק חסד, אבל לשלם על מוזיקה זה דבר שהוא חצי מקובל, או שהוא צריך להתחנן לבעלי המקום שיסכימו לתת לו, אחרי שהם לוקחים 30 כרטיסים ראשונים, לוקחים 70% ממה שיש לו, שייתנו לו עוד איזה שקל ואולי גם בירה בחינם.
שירה כרמל: בפועל מה שקורה כרגע זה שכתוב נורא בגאון על הפוסטר שזה חינם, וזה מאוד נחמד לחברים שלי שבאים באדיקות להופעות, אבל אנשים מתרגלים לקבל את התרבות שלהם בחינם, כולל הורדות באינטרנט בחינם, בפועל האמנים לא מקבלים כמעט שום דבר.
שירה כרמל: בשביל שהחאן יוכל לתת לנו להופיע בחינם, מן הראוי היה שייתנו לנו איזה שהוא סוג של תשלום על ההופעה, אבל אין להם תקציב.
שירה כרמל: אז שוב פעם, בשביל לצרוך את התרבות, בשביל ליצור את התרבות, בשביל שאנשים ירצו, זה מן מעגל קסמים, מבחינתי אליה וקוץ בה, מבחינת החינם, אבל אני רוצה שאנשים יבואו להופעה ואני רוצה לתמוך במקום, אז אני מופיעה ועובדת באולפן הקיץ באוניברסיטה העברית.
שירה כרמל: אז אני נהנית מהעבודה כמורה לעברית, אבל הגיטריסטים שלי שלא יודעים נגיד עברית כל כך טוב לא יכולים ללמד שם ו... בקיצור, אתם מבינים את המצוקה ואנחנו מאוד נשמח לתקצובים עתירי ממון.
שירה כרמל: תודה.
שירה כרמל: ותבואו להופעה.
שירה כרמל: זה בחינם, מוצאי שבת הקרוב.
יגאל חיו: אני אתחיל מזה שיושבת לשמאלי ליה ואן ליר ואולי היא מוכרת לכם ולא מעט ממה שאני אומר הוא הרבה מאוד בשמה גם, אבל בואו נעבור מעולם המוזיקה לעולם הקולנוע ונתחיל בזה ששינוי משמעותי מאוד חל כידוע לכם לפני כעשור עם חקיקת חוק הקולנוע בכלל בישראל.
יגאל חיו: כשחוקק חוק הקולנוע, התחום הזה עבר איזה שהוא שינוי.
יהודית גידלי: בוועדת החינוך, התרבות והספורט.
יגאל חיו: בוועדת החינוך, התרבות והספורט, אני גם אתן, אם את רוצה, את הקרדיטים לחברי הכנסת שהיו שם, זה בסדר.
יגאל חיו: זה התחיל עם יונה יהב ויורי שטרן ז"ל ועם רובי ריבלין ו---
מיה הלוי: אתם יכולים לראות מה עושה חוק לתקציב.
יגאל חיו: כן, פה אנחנו יכולים לראות בדיוק, ומיה לקחה את המלים מפי ממש.
יגאל חיו: אגב חוק שאם אנחנו נאמוד את הווליו פורמלי שלו, אנחנו נראה את כל התוצרת הנפלאה שידענו בעשור האחרון ואין ספק שביחס להשקעה שהיתה.
יגאל חיו: ..
יגאל חיו: אגב, מי שרוצה לדעת, אלה סדרי גודל של כ-40 מיליון שקלים נוספים בשנה לעולם הקולנוע.
יגאל חיו: כלומר עד חוק הקולנוע ממשלת ישראל השקיעה כ-25 מיליון שקלים בשנה בקולנוע ובערך שילשה את הסכום, קצת פחות היום, וזה עשה פלאים.
יגאל חיו: אנחנו רואים בדיוק את התוצרת של עשרים השנים האחרונות, גם בכמות, גם באיכות, ובוודאי במעגלים הנוספים של מה שזה יוצר להוויה הישראלית, להסברה הישראלית וכן הלאה.
יגאל חיו: אז זה מתחיל בזה.
יגאל חיו: אבל אנחנו באנו לירושלים, אז אנחנו נתמקד קצת בתוך ירושלים.
יגאל חיו: בתוך ירושלים אני יכול לציין בעצם שלושה תחומים או גורמים מרכזיים שעוסקים בתחום הקולנוע, הראשון זה קודם כל שתי קרנות שפועלות בירושלים, אחת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, זיו נווה פה, קרן ותיקה, אחת מחמש הקרנות שנתמכות דרך חוק הקולנוע.
יגאל חיו: יש את קרן ירושלים, פרויקט מיזם קולנוע, יורם הוניג פה איתנו, קרן חדשה שפועלת מזה שלוש שנים בירושלים, שתיכף ניגע בה.
יגאל חיו: התחום השני זה התחום של התמיכה בעשייה.
יגאל חיו: התחום השני הוא בעצם תחום החינוך, שזה בתי הספר הגבוהים לקולנוע בירושלים, שזה בית הספר סם שפיגל לקולנוע וטלוויזיה ומעלה.
יגאל חיו: יש גם היום כבר יחידות נוספות בתחום של הקולנוע והפריפריה של הקולנוע, גם בבצלאל, ונדמה לי שבמכללת הדסה נסגרה המחלקה, אבל כבר מדברים על פתיחה נוספת.
יגאל חיו: כלומר יש פה גם בתחום של הכשרת דור עתודה נוסף עשייה די משמעותית בירושלים.
יגאל חיו: והגורם השלישי, הכבוד הוא לנו פה להיות סינמטק ירושלים.
יגאל חיו: אני חושב שבתוכו יש שלושה פרויקטים גדולים, אחד זה הארכיון הישראלי לסרטים.
יגאל חיו: קודם כל הוא הארכיון הציבורי הגדול בישראל, במובנים רבים משמש אפילו כארכיון לאומי של מדינת ישראל בתחום האודיו ויזואלי, תיכף ניגע בזה קצת יותר, יש כמובן את הסינמטק של ירושלים שהוא בעצם סינמטק הדגל, מבחינת ליה ואן ליר.
יגאל חיו: לאחר שפעלה להקמתם של סינמטקים בחיפה ובתל אביב, היא מצאה את מקום מושבה הקבוע פה בירושלים, גם האישי וגם המרכזי, מבחינת הסינמטקים בישראל.
יגאל חיו: מאז כמובן קמו סינמטקים ברחבי הארץ, חלקם הגדול גם בפרישת כנפיים שלנו ובחסות כלשהי שלנו, כמו למשל מה שהולך להיות בחודש הקרוב, בחודש אוגוסט, בנתיבות.
יגאל חיו: בנתיבות הולך לקום סינמטק נוסף במעורבות ובחסות שלנו.
יגאל חיו: הדבר השלישי זה כמובן פסטיבלי הקולנוע ופסטיבל הקולנוע שנחשב לגדול בישראל ונמצא פה גם כן, בירושלים.
יגאל חיו: הסינמטק הוא בית ההפקה של הפסטיבל הזה.
יגאל חיו: ישנם עוד כמה פסטיבלים לאורך השנה, לא נציין אותם מפאת קוצר הזמן.
יגאל חיו: ברשותכם, אני רוצה להיכנס רגע לנושא של העשייה מבחינת סדרי החשיבות כפי שאני רואה אותם, לפחות, ואם מישהו מעמיתיי שנמצאים פה ירצה להוסיף, הוא מוזמן לעשות את זה.
יגאל חיו: אנחנו סבורים שיש ברכה גדולה בהכרזה של ממשלת ישראל על הפרויקט של העצמת תשתיות מורשת.
יגאל חיו: בהקשר הזה אנחנו גם נמצאים בקשר עם מדינת ישראל, לגבי ארכיון הסרטים וארכיון הסרטים שהוא בהחלט מורשת אודיו ויזואלית של מדינת ישראל.
יגאל חיו: אגב, המורשת האודיו ויזואלית העתיקה ביותר, ואם יהיה לכם עוד זמן וחשק, אתם תוזמנו אחר כך כדי לראות כמה תמונות נאות שהן מרתקות מבחינתי, אני רואה אותן פעמיים בשבוע בערך ושערותיי סומרות, מה שנשאר מהן, כל פעם שאני רואה את התמונות האלה.
יגאל חיו: אלה דברים מרתקים, חלקם עוד מלפני 116 שנים, תמונות נאות וסרטים, כמובן מתוך מחצית הראשונה של המאה ה-20 בתולדות היישוב העברי בארץ ישראל, כל העליות, כל המדינה שבדרך, הכרזת המדינה, כל ההתיישבות לאחר גלי העלייה וכמובן כל הקולנוע הישראלי והישראלי שלאחר קום המדינה.
יגאל חיו: בנוסף יש כמובן אוסף אדיר של סרטי קולנוע יהודי, קולנוע מכל העולם שמתעד קהילות, מאורעות, אזורים בעולם שבהם חי העם היהודי לאורך כל המאה האחרונה, והתמונות האלה הם חומרים נדירים שאני לא צריך להרבות במלים כדי לשכנע אתכם מה ניתן לעשות איתם בתחומי החינוך, ההסברה, התיירות וכן הלאה וכן הלאה.
יגאל חיו: הארכיון הוא בהחלט אוצר גדול ויש חשיבות גדולה להעמיק ולהשקיע בתחום הזה.
יגאל חיו: הנושא של הפעילות הסינמטקית הוא חשוב ביותר בגלל מחלקת החינוך שקיימת בו ובגלל כל מערך התכניות לקהל הרחב שהוא לא הקולנוע המסחרי המוכר לנו.
יגאל חיו: יושב פה לימיני דרור שוורץ שבימים אלה ובמהלך 20 השנים האחרונות---
דרור שוורץ: הם ראו.
דרור שוורץ: ישבה כאן קבוצה של בנות יהודיות וערביות, בנות 17-16, שעושות סרטים יחד.
דרור שוורץ: יש חמש קבוצות כאלה עכשיו מפוזרות בבניין.
דרור שוורץ: זה חלק מפרויקט שנקרא I am you are, הגדרת זהות באמצעות עשיית סרטים משותפים.
יגאל חיו: וזו השנה ה-13 שהפרויקט הזה מתקיים.
יגאל חיו: יש היום סדר גודל של 70-60 סרטים שנעשו שהם משתמשים בהם בכל העולם, מציגים אותם בפסטיבלים בעולם.
יגאל חיו: זה באמת חומר חשוב ביותר שיש כאן.
יגאל חיו: אני אשמח אם יורם או זיו, תדברו קצת גם על הקרנות, כי אני לא רוצה להיראות כמי שעושה רק פרופוגנדה למוסד שלו, אבל נדמה לי שהקרנות, גם לאחר הקמת הקרן החדשה, מיזם קולנוע, עשו משהו אדיר לירושלים.
יגאל חיו: הן עושות די הרבה.
יגאל חיו: אמנם זיו פועלת ברמה ארצית וברמה כוללת, אבל עצם מיקומן של קרנות כאלה פה בירושלים ובוודאי הפרויקט גם של מיזם קולנוע שמעודד עשיית סרטים בירושלים, יש לזה פה מאגר רחב של השפעה.
יגאל חיו: אגב, יש פה נתון מעניין שכדאי לדעת אותו, מה עושה קולנוע שמדבר אל הציבור, כדאי לראות דרך הנתון של מה...
יגאל חיו: אנחנו עשינו בדיקה ובדיקה די ממוקדת, פסטיבל הקולנוע בירושלים, עשרה ימים בחודש יולי מתקיים, תקציבו כ-5 מיליון שקל בשנה.
יגאל חיו: מערך העסקאות שנרקם סביב הפסטיבל הזה באותם עשרת ימים, כולל בתחומי התחבורה, המלונאות, המסעדנות, הביקור ואתרים וכן הלאה, מגיע לפי חמש מתקציב הפסטיבל, באותם עשרה ימים.
יגאל חיו: כלומר מה זה עושה לעיר, בוודאי אפשר להבין רק מהנתון הזה, ואלה דברים בדוקים, יש פה נייר מסודר עם הערכות עד כמה שיכולות להיות מדויקות, אבל שהן בהחלט סבירות.
יגאל חיו: כך גם הנושא של השקעה בסרטים שמצולמים פה בעיר, יורם יוכל לדבר על זה הרבה יותר.
יגאל חיו: יורם, בבקשה.
יורם הוניג: נולדתי בירושלים, למדתי בסם שפיגל במחזור הראשון ולפני שלוש שנים הקמנו את קרן הקולנוע העירונית הראשונה בארץ.
יורם הוניג: כמו שיגאל אמר, בעשור האחרון יש פריחה של הקולנוע הישראלי בעולם כולו.
יורם הוניג: מקום המדינה עד שהקימו אותנו, כ-60 שנה, נעשו בארץ כ-700 סרטי קולנוע, ומתוכם רק 5% צולמו בירושלים.
יורם הוניג: זאת אומרת ירושלים, למרות שהיא הבירה, העיר הגדולה בארץ, היפה בעולם, עם האוכלוסייה הכי מעניינת והנופים הכי מעניינים, לא נמצאת על המסך הישראלי, היא נתפסת כעיר מיושנת, עתיקה, ואם היא כן מצולמת, אז ברוב המקרים זה מקום של חרדים, או סכסוך ולא מקום צעיר.
יורם הוניג: אם פותחים טלוויזיה ורואים צעיר, בן 30, הוא גר בתל אביב, אם יש לו כיפה על הראש, הוא ירושלמי.
יורם הוניג: זו ההגדרה, עד שהקימו אותנו.
יורם הוניג: בשלוש השנים שקמנו עשינו מהפכה בתחום הזה בקולנוע הישראלי וגם בטלוויזיה.
יורם הוניג: היום רבע מסרטי הקולנוע בארץ מצולמים בירושלים ויעידו חברי האקדמיה הישראלית, הטובים ביותר נעשים בישראלים.
יורם הוניג: שני הסרטים המובילים בשנה שעברה, 'משאבי אנוש' ו'הדקדוק הפנימי' והשנה זה 'הערת שוליים', ויש עוד הרבה הפתעות בדרך.
יורם הוניג: .. 'הערת שוליים' קבע שיא ירושלמי במספר הירושלמים שבאו בעשור האחרון לראות סרט ישראלי בקולנוע.
יורם הוניג: כי ירושלמים לא באים לקולנוע.
יורם הוניג: בכל מקרה הכובע שלנו הוא כפול, מצד אחד להעלות את ירושלים על המסך, לטפל בדימוי שלה, גם של הירושלמים, גם של האנשים בארץ וגם בעולם, והוא גם כובע התעשייתי.
יורם הוניג: בעצם בכסף שאנחנו נותנים, אנחנו עושים את זה משתלם להפקות מתל אביב לבוא לצלם בירושלים והן מוציאות בעיר יותר מאשר אנחנו נותנים להם.
יורם הוניג: זאת אומרת אנחנו מרוויחים גם את זמן המסך האיכותי וגם עסקים בעיר.
יורם הוניג: כל זאת למטרה שיגאל דיבר עליה.
יורם הוניג: אם מסתכלים על שדרת הקולנוע ואיך זה עובד, אז זה נהיה בתי ספר ובסופו של דבר הסינמטק שבו יש את הפסטיבל ופה מכירים את הסרטים, אז אנחנו הגוף באמצע, אנחנו מספקים את העבודה לבוגרים של בתי הספר בירושלים, כרגע פועלים לפתוח תשתיות בעיר ומסייעים לפסטיבל להיות באמת מרכזי כמו שהוא היה, ואנחנו מקווים כמו שהוא יישאר.
אלכס מילר: מי שלא מכיר, אני יושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט, שלום לכולם, שלום ליה, אנחנו מכבדים אותך כאן אצלנו בסיור.
אלכס מילר: הגענו אליכם, אז אני חושב שכמו שנאמר במקומות שהיינו קודם, חשוב לנו לא רק להעלות את הסוגיות שקשורות לעולם התרבות על סדר היום הציבורי בוועדת החינוך בכנסת, אלא גם להגיע לשם.
אלכס מילר: אנחנו מסיירים, לפני חודש היינו בתל אביב, עשינו סיור גדול, היום אנחנו כאן, אני מאמין שאחרי הפגרה אנחנו נבקר בעוד מקומות ובסופו של דבר אם נצליח לא רק להעלות את הסוגיות האלה לסדר היום הציבורי, אלא גם להביא פתרונות, פתרונות משמעותיים לעולם התרבות, אז מבחינתנו עשינו את מה שבעצם התגייסנו אליו.
אלכס מילר: כמובן שחשוב גם מבחינתי שאותם הנושאים שאתם מעלים כאן, שאם אתם רוצים את ההתערבות שלנו והפתרון שלנו בסוגיות השונות, ישר תעבירו את זה אלינו לוועדת החינוך, שנוכל לטפל.
אלכס מילר: בחלק מהסוגיות אנחנו כבר יודעים מה הדרך, חלק אנחנו לא מצליחים להבין איפה אנחנו יכולים להתערב ואיך לפתור, אבל בסופו של דבר אנחנו רואים לטווח ארוך, בשביל שבסופו של דבר יהיה פתרון, פתרון כולל, לא עובדים בכיבוי שרפות.
אלכס מילר: זאת אומרת אם מישהו מצפה שמחר אנחנו נפתור סוגיה של חוסר תקציבים, אז אני כבר אומר, אין דבר כזה.
אלכס מילר: צריך לראות לכיוון יותר קדימה, לבנות אסטרטגיה תכנית שיכולה לעזור לכם קודם כל בהיבט התקציבי, לסטודנטים שרוצים להיכנס לתחום הזה, לצעירים, לשמור אותם בירושלים, ומבחינתנו אם באמת יש סוגיות שהן סוגיות מיידיות שמבחינת
אלכס מילר: כם באמת יש אפשרות לטיפול מיידי, תעבירו לנו בצורה מסודרת ואנחנו נשמח לטפל.
אלכס מילר: אני הבנתי שיש לנו סיור בארכיון.
יגאל חיו: להתרשם בעין.
יגאל חיו: זאת תופעה של התבלות הסרטים.
יגאל חיו: סרטים ישנים עוברים איזה שהוא תהליך התחמצנות שבהם הפילם הולך לאיבוד ומתפורר ועובר תהליך כימי כלשהו שבעקבותיו אנחנו מאבדים את התמונה, מאבדים את הצלולואיד בעצמו והולך לאיבוד חומר.
יגאל חיו: הכל פה זה חומרים ב-8 מ"מ, 16 מ"מ, 35 מ"מ, אוספים שהגברת הזאת התחילה מעל 50 שנה.
יגאל חיו: זה חלל אחד מתוך שלושה חללים גדולים מאוד של הארכיון הישראלי לסרטים.
יגאל חיו: יש פה קרוב ל-40,000 עותקי סרטים, חלקם קודם כל בהבחנה בין נגטיב לפוזיטיב.
יגאל חיו: הנגטיב זה התשליל, זה המקור, הפוזיטיב זה ההעתק.
יגאל חיו: הסרטים האלה, כמו שאמרתי, העתיקים ביותר שבהם בני 115-116 שנים, החדשים ביותר אלה הסרטים שנעשו ממש בחודשים האחרונים בקולנוע הישראלי ומגיעים הנה לאחר הסבב המסחרי שלהם.
יגאל חיו: יש פה, כמו שאתם רואים, תנאים מיוחדים לשימור הסרטים, יש פה בקרת טמפרטורה, בקרת לחות.
יגאל חיו: סרטים, למי שלא מכיר, זה שישה-שבעה גלגלים כאלה, הנה הסרט 'שבעה', מי שזוכר, פה למעלה, זה סרט אחד שבדרך כלל כשמקרינים אותו מעלים אותו על גלגל אחד גדול, כדי לא לעשות הפסקות ומקרינים סרט.
יגאל חיו: היום יותר ויותר עוברים למדיומים דיגיטליים, למדיומים חדשים, יש HD, יש סינמה פקג', יש פה כל מיני שמות הם מפחידים, אבל אין ספק שהעולם יילך לכיוון הזה.
יגאל חיו: יחד עם זאת, החומרים המקוריים הם חומרים שחייבים לשמור אותם, בעיקר כל אלה שהם מה שנקרא אוצרות של המורשת היהודית, הישראלית וכן הלאה.
יגאל חיו: לא זורקים, לא הולכים לאיבוד.
יגאל חיו: אלה כללים מאוד מוגדרים, מאוד ברורים, שמונחים על ידי ארגון הארכיונים הבינלאומי, ושליה היתה אחת החברות הראשונות שלו שהצטרפו ואנחנו היום חברים בארגון הזה.
יגאל חיו: ב-1960 היא התחילה את החברות בארגון הזה.
יגאל חיו: כמובן שיש פה קולנוע בינלאומי גם.
יגאל חיו: ליה עשתה הסכמים עם כל הסטודיואים הכי גדולים בהוליווד והם העבירו אלינו סרטים ועותקים לאחר הסבב המסחרי של הסרטים, אבל יחד עם זאת האוספים הישראליים והיהודים הם גאוותנו והם עיקר העניין.
יגאל חיו: יש פה כמובן שמירה 24 שעות ביממה, יש פה כל מיני מערכות כיבוי מיוחדות.
יגאל חיו: זה עולם שלם, כל השימור של הקולנוע הישראלי והארכיון הזה משמש כמקור להקרנת סרטים לכל הסינמטקים בישראל, מפה יוצאים הסרטים, הוא משמש כמקור לפרויקט לחינוך של כל הסינמטקים ולמשרד החוץ להקרנת סרטים ברחבי תבל, במסגרת שבוע הקולנוע היהודי בכל העולם.
יגאל חיו: אם יש לכם שאלות, אני אשמח לענות, אבל מעבר לזה זה ממש לרדת לרזולוציות של סוגי החומרים.
יגאל חיו: למשל, אולי אני אזכיר אוסף אחד שמדינת ישראל הפקידה אותו בידינו ואנחנו מטפלים בו נאמנה כבר 20 שנה פלוס ואני מקווה גם לעוד שנים ארוכות, זה אוסף סרטי נתן אקסלרוד, שתיעד את הסיפור של האזור שאנחנו חיים בו משנות ה-20 עד שנות ה-50, מ-1927 עד 1958, ויש בו 150 שעות מקצועיות של חומר ערוך, מדהים, מדויק, מקצועי, שאין לו תחליף.
יגאל חיו: אל תשכחו, זה טרום עידן הטלוויזיה, טרום עידן הווידיאו.
יגאל חיו: הכל בצלולואיד 16 מ"מ, שעבר ל-35, אבל זה עולם שלא היה אז טלוויזיה ולא שום דבר.
יגאל חיו: בתוך כל הסיפור הזה כדאי גם לקחת בחשבון את כל הסיפור של ניו מדיה בכל הפורמטים החדשים, כי העולם הזה יילך וישתנה.
יגאל חיו: זהו, זו המורשת המצולמת של מדינת ישראל.
יגאל חיו: היא יושבת פה.
יגאל חיו: ולא רק של מדינת ישראל, של ארץ ישראל.
יגאל חיו: יש פה מאורעות, תהליכים, אישים, אירועים, כל מה שאתם רוצים מתועד פה וזה מרתק.
יהודית גידלי: אתם נמצאים בקשר עם אתרים למורשת?
יגאל חיו: נמצאים, אני כרגע בקשר עם האוזר ולווינסקי ועם כל החבורה הזאת.
יגאל חיו: אני אומר לכם, אין ארכיון בארץ בסדרי הגודל האלה.
יגאל חיו: יש ארכיונים קטנים, נקודתיים, שגם הם לאט לאט מתכנסים הנה.
יגאל חיו: כל ארכיון בית ז'בוטינסקי ובית לוחמי הגטאות ו'יד ושם', כל החומרים האלה באו הנה, הם נשמרים פה במקום הזה.
מיה הלוי: אני חושבת שאם עושים את זה כזה שלוש נקודות להסתכל בגדול, או ארבע, אנחנו יכולים לראות מהסיור הזה היום בירושלים שלא הכל גלוי, חלק הוא נסתר, אני חושבת שהארכיון הזה הוא אחת הדוגמאות, אבל אפשר לראות את העשייה המוזיאלית בירושלים, שהיא במקום הראשון בארץ, אפשר לראות את בתי הספר לאמנות, שהיום בירושלים, הם בכמות הכי גדולה, באיכות הכי גדולה ובמגוון, אפשר לראות קבוצות תיאטרון יוצרות, מקוריות, ואפשר לראות כאן את תחום הקולנוע בצורה יוצאת מן הכלל ואת התחום של המוזיקה של הצעירים.
מיה הלוי: אצ'ה לא אמר אולי מספיק, רוב המוזיקה שאנחנו שומעים היום של צעירים בארץ נולדה כאן בצוללת.
מיה הלוי: זאת אומרת אפשר לראות פה בעיקר את הנושא של יצירה, יצירה מקורית, שיש לירושלים הרבה מאוד.
מיה הלוי: אולי יש פחות קונצרטים ---
קריאה: יש, יש, יש.
מיה הלוי: יש גם.
מיה הלוי: אני אומרת, יש כאן כמה דברים שהם באמת מאוד ייחודיים לתרבות בירושלים.
מיה הלוי: נתנו לכם לדגום את זה מבית ספר, מקבוצות תיאטרון יוצרות, מסינמטק, ממוזיאונים, בשביל שתראו באמת את הרובד המיוחד שיש היום לירושלים בתחום של התרבות.
מיה הלוי: אז אנחנו, בתור הנציגים, רוצים להודות לכם שבחרתם לבקר אותנו בירושלים.
אלכס מילר: תודה לכם.
יגאל חיו: אני לא אתן ציונים פוליטיים, אבל אני אגיד לכם רק, שאנשים מ'ישראל ביתנו' התגייסו בצורה בלתי רגילה לטובת הארכיון הזה לאחרונה.
אלכס מילר: כמו שנהוג בוועדת החינוך, אנחנו פותחים את שנת הלימודים באחד מבתי הספר שמחליט היושב ראש.
אלכס מילר: אני החלטתי לעשות את זה כאן, מכמה סיבות.
אלכס מילר: קודם כל הסיבה, מבחינתי, הטובה ביותר היא הייחודיות של בית הספר והצלחתו של בית הספר.
אלכס מילר: דבר שני, השנה נחשפנו לסוגיות שונות שהיו סביב בית הספר יוהנה ז'בוטינסקי, אז מן הראוי היה לעשות כאן את פתיחת שנת הלימודים, בעיקר כשבאמת אותם ההליכים שהיו השנה הצליחו ואני שמח שבית הספר נמצא במקום של צמיחה עם גב מאוד חזק עם רשת עתיד, וזה מה שחשוב, שכל שיתופי הפעולה והאסטרטגיה העתידית לפיתוח בית הספר יהיו באותה צורה שאתם קבעתם לעצמכם.
אלכס מילר: זה כפתיחה.
אלכס מילר: אנחנו בטח נקבל איזה שהיא הצגה של בית הספר, אז אני מציע שאת גברתי, מנהלת בית הספר, תתייחסי מבחינתך, וגם אתה.
יחיאל שילה: קודם כל בוקר טוב לכולם.
יחיאל שילה: אני ראש המינהל לחינוך התיישבותי פנימייתי לעליית הנוער.
יחיאל שילה: אני מקדם בברכה את חבר הכנסת מילר, יושב ראש ועדת החינוך.
יחיאל שילה: אני שמח שהוועדה מצאה לנכון לבקר במקום חשוב ואני מקדם בברכה את כל האורחים, חברי הוועדה, אנשי המטה, נמצאים איתנו פה מפקחים של המקום, גב' ענת בן מורה, מר שמעון מיטלמן, יש פה מפקחים שעובדים איתם במינהל, מר אהרן ציון, מר אבי טולדנו, נציג רשת עתיד, שאני מאוד מאוד מקווה, מההיכרות הקצרה שיש לי איתם בשנים האחרונות, שהם יעשו עבודה טובה גם במקום הזה וגם בעל"ה רזיאל, אבל אני רוצה קודם בראש ובראשונה לשבח את הנהלת הכפר שעברה תקופה לא פשוטה, עם משבר כלכלי מאוד מאוד עמוק וכחוט השערה היה לסגור את המוסד או לא לסגור את המוסד.
יחיאל שילה: אני הופעתי גם לפני ועדת החינוך כמה פעמים, אמרתי ליושב ראש העבודה, יוהנה ז'בוטינסקי, כפר הנוער, שהוא אחד הכפרים הטובים והמובילים, לא ייסגר.
יחיאל שילה: אין שום סיבה שבעולם שהוא ייסגר, הוא באמת כפר ייחודי, מרכז בתוכו הרבה נוער מחבר העמים, מראשון, מאשדוד, אשקלון, באר יעקב, רמלה, מקום מאוד מאוד מבוקש.
יחיאל שילה: השאיפה שלי שזה לא יהיה כמקום של עולי חבר העמים, אלא להגדיל את הילדים ישראליים, יוצאי אתיופיה, אני מקווה שייעשה איזה שהוא מאמץ בכיוון זה.