GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיה הלוי: משפחות ברוכות ילדים נהנות מזה.
מיה הלוי: אבל יש איזה שהוא מנגנון פיצוי, ללא זה, אנחנו פשוט נסגור את הדלת.
אלכס מילר: את הבעיה הבנתי, נצטרך לטפל בזה.
אלכס מילר: בית מזי"א
אסנת גיספן: קבוצת התיאטרון הירושלמי היא הקבוצה הוותיקה ביותר בארץ, היא קיימת 25 שנה.
אסנת גיספן: הקבוצה שמה לעצמה מטרה ליצור מהמקורות היהודיים ו...
אסנת גיספן: אני ארחיב למעלה.
אסנת גיספן: בית מזי"א, זאת קומת הכניסה.
אסנת גיספן: כאן מיועד מקום לבר קפה, שישרת את הקהל הרחב.
אלכס מילר: אתם מחכים לתורם.
אסנת גיספן: אנחנו מחכים כל הזמן לתורמים.
אסנת גיספן: בתיאטרון תמיד מחכים לתורמים.
עוזי: אני רק אספר להם על המקום.
עוזי: אני מנכ"ל תיאטרון פסיק ירושלים, גם שחקן בדרך כלל, אז אם אני מדי פעם דוחף מונולוגים, זה בלתי נשלט.
עוזי: זה בית מזי"א, שלפני לא יודע בדיוק כמה שנים, כתוב פה בשלטים, תרם אותו איש יקר בשם אהרן מזי"א.
עוזי: אני חושב שזאת היתה תרומה, זה היה איזה שהוא מעבר לא ברור מנכסיו לנכסי עיריית ירושלים.
עוזי: אהרן מזי"א היה ממקימי השפה העברית, היה רופא, היה בדרכו שלו איש רוח ומעשה, מהפכן, ציוני מאוד גדול, וזה היה הבית שלו.
עוזי: הוא גר למעלה, למטה היתה לו קופת חולים, בית חולים קטן, איפה שהוא כאן משפחת אנג'ל המקורית התגוררה וברבות הימים זה הפך לכל מיני דברים, בית ספר, ישיבה, אולפנה, ושוב פעם, באופן מאוד מוזר ונוגד את כל חוקי ההיגיון, זה הפך להיות תיאטרון.
עוזי: בשלב הזה יש שתיקה רועמת.
קריאה: תגיד לנו מתי למחוא כפיים.
עוזי: כפיים?
עוזי: למחוא כפיים אחרי הבג"צ שפפה וניר ברקת הגישו, כשרצו להפוך את המקום הזה לישיבה.
עוזי: עכשיו למחוא כפיים.
עוזי: זה פרויקט שרץ כבר כמה שנים.
עוזי: זו כבר אכסניה לשלוש קבוצות תיאטרון, קבוצת התיאטרון הירושלמי, שאסנת היא המנהלת הכללית שלה והיא כבר תספר עליה בהרחבה, האינקובטור, מאוחר יותר נרחיב גם עליהם את היריעה.
עוזי: כעיקרון האינקובטור זו קבוצה שהקים אריק עשת, מנהל בית הספר למשחק של ניסן נתיב, לשעבר תיכף, שעכשיו הולך להתפנות כדי לנהל את התיאטרון הזה.
עוזי: מי שזה מעניין אותו ברמת התקנות, הם נמצאים כרגע על פרויקטים עם שאיפה מאוד מאוד קונקרטית להפוך לתיאטרון רפרטוארי קטן, ותיאטרון פסיק ירושלים.
עוזי: המקום מתחלק לשני חלקים, שתיכף נראה אותם.
עוזי: יש את החלקים האוטונומיים של כל קבוצת תיאטרון ויש שני אולמות מופעים שאותם אנחנו נחלוק ביחד, ושטחים ציבוריים כמו הלובי הזה.
עוזי: מעבר להיותו של המקום מבנה שבאמת אמור לקבל ברמה מקצועית תיאטרון, זה גם סוג של קסם שבינתיים עובד, שבו שלוש קבוצות, שלושה תיאטראות, כל אחד עם האגו שלו, החזון שלו, דברים שהם לאו דווקא הולכים ביחד, התאגדו כאן על מנת שבאמת המקום הזה יצליח.
עוזי: עכשיו רק חסר שתעזרו לנו.
עוזי: זה האולם התחתון.
עוזי: בעצם בית מזי"א, כשהוא פונה לקהל, יש לו שני אולמות.
עוזי: אולם אחד קונבנציונלי, שזה האולם הזה, שאתם רואים, כיסאות פוקסיה.
עוזי: זאת הבמה, מאחורה יש לנו שני מאחורי קלעים, אחד תחתון ואחד עליון.
עוזי: אין מה להרחיב את הדיבור יותר מדי, המקום כבר מאובזר לחלוטין ברמת הגברה, תאורה.
עוזי: אנחנו זמן מאוד קצר לפני רישיון עסק, ואז כמובן וכמובן שיהיו פה הצגות, הרבה הצגות, מלאנתלפים הצגות, כל היום וכל הלילה יהיו פה הצגות.
אנסטסיה מיכאלי: העיקר שיהיו צופים.
עוזי: כשאמרת שאנחנו מחכים לתורם, אני חשבתי שאתה מתכוון שאנחנו מחכים לתורים.
עוזי: אני מחכה לתורים שיהיו פה.
עוזי: בכל אחד מהאולמות יש 215 מקומות בדיוק.
עוזי: זה גבול הרווחיות, זה בדיוק כאילו.
עוזי: ב-216 אתה מתחיל להרוויח, ואנחנו נישאר עם 215.
עוזי: לא, זה בסדר גמור, זה בסדרי גודל של קבוצת התיאטרון פסיק ואינקובטור, זה בדיוק הקהלים שבכוח שלנו להביא ולמלא אולמות ואנחנו מאוד מאוד שמחים על זה.
אסנת גיספן: בבניין יש שני אולמות תיאטרון, שלושה סטודיואים ושלושה משרדים.
אסנת גיספן: הסטודיואים ממוקמים אחד מעל השני.
אסנת גיספן: אנחנו נמצאים בסטודיו התחתון של קבוצת התיאטרון הירושלמי.
אסנת גיספן: זה פחות או יותר באותו גודל ומבנה, אותה רצפה, אותה תקרה.
אסנת גיספן: גם הסטודיואים מאובזרים בתאורה והגברה, אמנם מינימליסטית, אבל יש גם אפשרות להופיע בסטודיואים במופעים קטנים, שיש לזה יתרון מאוד מאוד גדול.
אסנת גיספן: גם כשמעלים הפקה חדשה, לא לוקחים שבועיים להקמת בניין, תאורה וזה, למעשה עד שלב העלאת ההצגה ניתן לעבוד בסטודיו.
אסנת גיספן: בבניין יש גם שלושה משרדים, לכל קבוצה יש משרד.
אסנת גיספן: הקפנו את כל החללים בבניין.
אסנת גיספן: חלל נוסף שיש בבניין זה חדר תפאורות שהוא מאוד קטן והוא לא מספיק לשלוש קבוצות תיאטרון, מה שאומר שאנחנו נצטרך לשכור חלל לאפסון התפאורה מחוץ לבניין ועדיין לא נפטרים מהוצאה של הובלת תפאורות.
אסנת גיספן: לא חוסכים את זה.
אסנת גיספן: עכשיו אפשר לעלות לאולם העליון.
אסנת גיספן: בית מזי"א
עוזי: אנחנו נמצאים באולם העליון עכשיו.
עוזי: להבדיל מהאולם התחתון, שבנוי בצורה חד משמעית, כאן החלק החסר הוא טריבונות ובמות, בעצם במות שיכולות להפוך לטריבונות.
עוזי: זה יוצר שילוב שאפשר ליצור בו מופעים מכל הכיוונים.
עוזי: אם רוצים לעבוד בסגנון של נהר, או לצד אחד, או לצד שני, או בכלל לשגע את החלל.
עוזי: זה חלק שאנחנו עדיין נמצאים בשלב של גיוס עבורו, זה האולם העליון.
עוזי: הוא גם יכול להכיל כמות כזאת של קהל, כמו שאתם רואים, כל האולם במה.
עוזי: השיפוצים בבמה הרשמית, הקבלן יצא ואנחנו נכנסנו, אבל עדיין יש דברים שלא הסתיימו, חלקם אפילו ברמת בטיחות וכיוצא בזה.
עוזי: אנחנו מאוד מאוד מקווים שבחודשיים הקרובים המקום יגיע לרמת גימור שהוא יכול לקבל בו קהל.
עוזי: כרגע יש בו כמה דברים שחסרים שברמת הבטיחות אפילו לא מאפשרים לנו---
אלכס מילר: הערכה שלכם, מתי?
עוזי: בעוד חודשיים.
אלכס מילר: מה יהיה בפתיחה הרשמית?
עוזי: לפתיחה הרשמית מתוכננת סדרת אירועי פתיחה שיעגנו רפרטואר של שלוש הצגות ואיזה שהוא ... יש כמה רעיונות שאנחנו מגלגלים.
כלנית שמיר: יצטרפו אלינו בהמשך מנהלי שני מוסדות מחול שפועלים בירושלים.
כלנית שמיר: אין ספק שמוסדות התרבות בירושלים נאבקים על קהל היעד.
כלנית שמיר: באופן מאוד טבעי יש לנו את הקהל הערבי שפחות צורך תיאטרון והקהל הדתי והחרדי שאף הוא טיפה פחות צורך פחות תיאטרון ומחול.
עוזי: זה גם התקציב, סמלי.
כלנית שמיר: הדברים האלה משפיעים מאוד על ההכנסות העצמיות של המוסדות ויש צורך בתקציבים מוגברים כדי להגדיל את הפעילות, או להגיע לקהלים האלה.
כלנית שמיר: אנחנו עובדים גם על הקהל שמגיע מחוץ לארץ.
כלנית שמיר: בקבוצת התיאטרון הירושלמי יש לנו ברפרטואר שלנו הצגות באנגלית ואנחנו עובדים לא מעט עם קבוצות שמגיעות מחוץ לארץ ומגיעות אלינו לסדנאות או להצגות תיאטרון.
כלנית שמיר: גם הקבוצות האחרות, זה אותו כנ"ל.
כלנית שמיר: תקנת ירושלים קוצצה, היא עומדת על 20 במקום 23 בפועל בשנה שעברה.
אסנת גיספן: עד עכשיו המוסדות קיבלו 19.5, עכשיו כבר נכנסו 20.
כלנית שמיר: תקנת ירושלים קוצצה לנו, אנחנו מאוד מבקשים להגדיל אותה.
אורית לרנר: אולי להסביר מה זו תקנת ירושלים.
אורית לרנר: תקנת ירושלים יוצרה בזמנו מתוך הכרה שעיריית ירושלים, בגלל מצבה הכלכלי, בגלל ההרכב---
אלכס מילר: כמה זה?
אורית לרנר: היא התחילה ב-25 מיליון, היא ירדה ולפני ארבע שנים היא הגיעה לשפל של 13, בשנה שעברה הגענו בחזרה ל-23 מיליון חלוקה בפועל והשנה חזרנו ל-20.
אורית לרנר: אנחנו בהחלט זקוקים לזה, כי עדיין בעיריית ירושלים, כמו ששמעת קודם, גם אחרי חילופי השלטון, לא מגיעים למה שמקובל וראוי במקומות אחרים בארץ באופן יחסי ובכלל למעמד למקום של ירושלים כבירה.
אסנת גיספן: הקבוצות שיושבות בבית מזי"א, להבדיל מתיאטרון החאן, נמצאות בקטגוריה של קבוצות תיאטרון.
אסנת גיספן: התקציב של קבוצות התיאטרון הוא תקציב זעום, לעומת התיאטרון הרפרטוארי, כשבכל שנה ושנה נכנסות עוד קבוצות תיאטרוניות, כך שהעוגה נשארת אותה עוגה, אבל היא מתחלקת ליותר חלקים.
אסנת גיספן: כל הקבוצות מרגישות בירידה משנה לשנה בתקציב שלנו, שזו גם בעיה.
אסנת גיספן: כל שכן שאנחנו נמצאים בחודש יולי ועדיין לא יודעים את התקציב שלנו, ולמעשה זה גם בעייתי, כי אנחנו מתכננים את הדברים כמובן לשנה שלמה וכל קיצוץ גורם ל...
אסנת גיספן: אתם יודעים מה זה לנהל ללא תקציב ידוע מראש, שזאת גם בעיה.
אסנת גיספן: ואם היה אפשר לתקן את הדבר הזה, ולדעת בתחילת השנה את התקציב השנתי ולדעת את המועדים שבהם מועבר כסף, זה היה מקל על המוסדות בכלל.
אלכס מילר: את מדברת על משרד התרבות?
אסנת גיספן: משרד התרבות.
קריאה: יש גם תקציב דו שנתי שהממשלה והכנסת אולי טעו בזה שזה נותן לכולם לחיות באיזה מרחב.
קריאה: אני יכול להגיד לך שבאמצע השנה השנייה לתקציב אני יודע עוד פחות מאשר ידעתי בשנה הראשונה.
קריאה: זאת אומרת אם זה היה אמור לתת לנו איזה מרחב מחייה, שנדע איפה אנחנו חיים, לחלוטין זה לא השיג את המטרה.
כלנית שמיר: התקציב הדו שנתי לא נותן לנו אפשרות לקבל החלטות לשנתיים, הוא רק נותן לנו---
קריאה: אני יודע, הגדרתי את זה כפרדוקס.
עוזי: אולי עדי, אתה רוצה להוסיף מכיוון המחול בעירנו?
מיה הלוי: אנחנו ארגנו שתוכלו לראות פנים שונות של התרבות.
מיה הלוי: פגשתם את המוזיאונים ובמפגש פה אנחנו מדברים על תיאטרון ומחול.
מיה הלוי: אז עדי שעל הוא מנהל קבוצת מחול ורטיגו.
עדי: בזמן שרוב המחול נמצא בעיר אחרת, לא בעיר הזו, זה לא חדש, אז יש כמה להקות מחול, זו אפילו הגדולה שבהן, אבל בהחלט אפשר להתהדר בכמה להקות מחול בעיר.
עדי: זה לא אומר שהרקדנים כולם נמצאים בעיר הזאת, עם חלקם אנחנו מתמודדים, אני לא יודע אם זה נאמר פה קודם, עם העניין של לשנע אנשים ולשכנע אותם.
עדי: אחת מההצלחות היותר גדולות זה לראות אנשים שוכרים דירות, עוברים לעיר, הגירה חיובית, ונשארים בעיר הזאת גם אחרי שהם גומרים בה את האקדמיה, למשל, או מוסדות כאלה.
עדי: אנחנו בהחלט מתמודדים עם העניין הזה של פריפריה, למרות שזו לא הגדרה של פריפריה, אבל להיות להקת מחול שמייצגת את ישראל בעולם והמחול הישראלי, יש לו מניות רבות מאוד כשגרירות של תרבות, בכלל מחול, למרות שהוא רק 6% מתקציב של התרבות בכלל, ההשפעה שלו, ולא במספרים של רייטינג, אלא בהשפעה העולמית שלו, המחול הוא יצואנית גדולה מאוד של תרבות ישראלית, בזכות זה שהוא לא צריך שפה, בין היתר.
עדי: כאן בירושלים זה קורה לא מעט, אבל הקושי כמובן הוא ברור לכולם, הוא קושי תקציבי, זה לא פשוט.
עדי: אנחנו כל יום מתמודדים עם העניין הזה של להיות מוסד עכשווי בתוך שלושת אלפים שנה שיושבים לך על הראש.
עדי: אני אתן דוגמה מאתמול.
עדי: ורטיגו חוזרת מסיבוב הופעות באמסטרדם, היא היתה באדינבורו, בטד גלובל.
עדי: הדברים האלה הם פורצי דרך מבחינת איפה שאנחנו עומדים, וכשהיום יום הוא קשה ולא מחבק, זה לא פשוט.
פפה אללו: תקנות ירושלים התחילו מ-26 מיליון מסל התרבות והגיע בירושלים לסביבות 16 מיליון, עיריית ירושלים ירדה בצורה דרסטית ל-10 מיליון ומינהל התרבות ירד ל-20 מיליון, מה שהתבטא בזה שממש לא יכולנו לעזור למוסדות תרבות.
פפה אללו: בכניסת ניר ברקת לעירייה, הוא ראה לנכון קצת את העוול שנעשה והכפלנו את התקציב של מוסדות מ-10 ל-20 מיליון.
פפה אללו: זו היתה הכפלה ראשונה שנעשתה בצורה שכל האגפים האחרים התחילו... לא היה קל לנו, כי יש לנו בעיות בכל מקום ומקום, אבל ראש העיר רצה לתת קצת עדיפות בסדר העדיפויות לנושא של תרבות.
פפה אללו: לצערנו, ב-2011 ראש העיר רצה לתת 21.5.
פפה אללו: דרך אגב, עשינו מאטצ'ינג על התרבות, כל שקל שלנו, שקל שלהם.
פפה אללו: חשבנו שאם אנחנו נותנים 21.5, חשבנו ב-2012 לתת 23 מיליון שקל...
פפה אללו: דרך אגב, אני יכול להגיד לכם שראש העיר עדיין מחפש את המקורות, אבל קשה מאוד להביא אותם.
פפה אללו: ירדנו ל-20 מיליון שקל.
פפה אללו: בוודאי שזה עשה בעיה למוסדות התרבות שחשבו שהשנה יקבלו 21.5 מאיתנו ו-21.5...
פפה אללו: זאת אומרת יש חוסר של 3 מיליון ואני מקווה למצוא את הדרך לעשות את זה.
מיה הלוי: תן לנו 4.5.
פפה אללו: על זה נדבר אחר כך, יש ויכוחים אם זה 4.5 או לא.
מיה הלוי: אנחנו יודעים מה חסר לנו.
פפה אללו: אמרתי לך להביא את זזה לצוות.
פפה אללו: יכול להיות שחסר יותר, ובאמת בירושלים יש לנו יותר מ-70 מוסדות שאנחנו עוזרים להם בתמיכות.
פפה אללו: זאת אומרת שגם התמיכה, אם אתה נותן 20 מיליון בתוך 70 מוסדות, ויש לנו מוסדות כבדים מאוד, כמו מוזיאון ישראל, כמו פסטיבל ישראל וכל זה, ששם מקבלים חלק גדול מהכסף, זאת אומרת מוסדות כמו מחול וזה, מה שנשאר זה באמת לא מספיק.
פפה אללו: זו בעיה שאנחנו צריכים להתמודד ואנחנו צריכים את העזרה, כי באמת אנחנו רוצים.
פפה אללו: ..
פפה אללו: הדגש של ראש העיר זה באמת שהתרבות יכולה להביא את התיירות, התיירות יכולה להביא תעסוקה, וזה לכל הרמות של כל השכבות של האוכלוסייה הירושלמית.
אלכס מילר: אתה מעיריית ירושלים.
פפה אללו: כן.
פפה אללו: אני סגן ראש העיר, מחזיק תיק ה---
אלכס מילר: מה הבקשה?
פפה אללו: תראה, קודם כל אני אומר לך, כל הנושא של מאטצ'ינג, באיזה שהוא מקום זה מאוד אכזרי, בגלל שאם יש צורך באמת של 26 מיליון ועיריית ירושלים קיצצה לרוחב, לכולם, לא היתה בררה, אני חושב שצריך להסתכל בצורה יותר מלמעלה.
פפה אללו: דבר שני, לבדוק שהמוסדות יקבלו כמה שיותר.
פפה אללו: אנחנו נעשה את המקסימום, ראש העיר באמת מחויב, זה לא מלים, להכפיל מ-10 ל-20 מיליון זה לא היה פשוט, הרווחה התלוננה, הקליטה התלוננה, החברה התלוננו, הכבישים התלוננו, כולם התלוננו, איך זה יכול להיות.
פפה אללו: יש לנו בעיה ממשית.
פפה אללו: תראה, המבנה הזה עלה לנו 14 מיליון שקל, בהתחלה הערכנו ב-7 מיליון, אבל בגלל שזה מבנה לשימור, אתם יכולים לראות פה, עבדו עם פינצטה, ניקו את כל האולם הפנימי ובנו אותו מחדש, ואנחנו הגענו ל-14 מיליון.
פפה אללו: היתה לנו עזרה של משרד התרבות, אבל גם אנחנו השקענו בכל זה ואנחנו שומעים עכשיו שעדיין יש צורך.
פפה אללו: צריך למצוא את הגוף השלישי, אני לא יודע, תורמים וכל זה, וגם אתם, יש לכם קשרים---
אלכס מילר: לוועדת החינוך אין קשרים.
פפה אללו: למצוא, אני בטוח שיש.
אלכס מילר: כן, רבותיי?
אלכס מילר: עוד?
פפה אללו: הדבר הראשון שרציתי להגיד, באמת להודות לכם, לא נתקלים הרבה פעמים בירושלים ואני חושב שמספיק רק לבוא לבקר, אני אומר לך עושה לנו הרבה, לעירייה ולעיר, אני חושב שלא מקבלים בדרך כלל ביקורים של משלחות של הכנסת, ואני חושב שזה באמת היה רעיון טוב ואני מודה לכם בשם ראש העיר.
אלכס מילר: אם זה יסייע קצת לעולם התרבות של ירושלים, אז אנחנו שמחים.
דני וייס: תיאטרון החאן הוא החמישי או השישי בגודלו בארץ.
דני וייס: החאן קיים קרוב ל-45 שנים.
דני וייס: אנחנו מציגים קצת יותר מ-300 הצגות בשנה, כשמתוכן בערך 200 בבית ועוד 100 ברחבי הארץ, בהיכלי תרבות ברחבי הארץ ואנחנו קצת שונים מהתיאטראות האחרים בארץ, גם ברפרטואר וגם במבנה שלנו.
דני וייס: זאת אומרת ברפרטואר, הן כתפיסת עולם והן כמערכת כלכלית שמאפשרת את זה, שבנויה ככה, אנחנו הולכים על איכות, איזה שהוא סוג של טיקט.
דני וייס: הרפרטואר שלנו הוא רפרטואר שלא מתפשר, שהולך ממש על ההארד קור של הדרמה, של התיאטרון, ומסתבר שזה גם מצליח להראות, לאור העובדה שאנחנו בגידול מתמיד במספר המנויים של התיאטרון, 7,000 מנויים, ויותר מ-70,000 איש שבאים מדי שנה לראות את הצגות התיאטרון בבית, זה מראה שרפרטואר איכותי יכול לעבוד גם בלי שאתה הולך לכיוון של מחזות זמר או הפקות מסחריות.
דני וייס: מה שעוד שונה, זה שיש לנו להקה אורגנית של 16 שחקנים, שהם כולם עובדי התיאטרון, יש הסכם קיבוצי שמאחד תחתיו את כל עובדי התיאטרון, הן שחקנים והן צוות, וזהו.
דני וייס: זה מה שאנחנו עושים.
דני וייס: וכמו כולם, אנחנו במוד קבוע של הישרדות.
דני וייס: זאת אומרת, עובדים נטולי שוליים לחלוטין.
דני וייס: החירות שלקחנו לעצמנו לא לעשות מחזות מסחריים, או ללכת על סוג של איכות, הופכת אותנו במידה מסוימת גם לסוג של בני ערובה ברצון הטוב, שהוא קיים, הן במשרדי הממשלה והן בעירייה, אבל לפעמים הנסיבות לא מאפשרות יותר מזה, אז אנחנו במאבק מתמיד של קיום, ובעניין הזה אנחנו לא שונים מאף אחד במוסדות התרבות בירושלים.
דני וייס: יש יחס הפוך לחלוטין בין הפוטנציאל האדיר שיש פה, מבחינה אמנותית, תרבותית, תכנית, היסטורית, לבין האמצעים שיש לממש את הפוטנציאל הזה.
דני וייס: ממש יחס הפוך לחלוטין, ואני אפילו לא אהיה פופוליסט ואנסה להשוות אותו לעיריות כמו תל אביב, או... אני גם מכיר רשויות מקומיות קטנות יותר, שבהן תחום התרבות מקבל נומינלית, אפילו לא יחסית, סכומים שהם משאבים יותר גבוהים מאשר מה שהוא מקבל בירושלים, למרות שאני לא מתכחש לרגע אחד לרצון הטוב שעיריית ירושלים הנוכחית מפגינה, וכמובן המאמצים הבלתי פוסקים של משרד התרבות, מתוך מה שיש, לתת לנו את המרב.
דני וייס: עדיין זה לא הגיוני.
דני וייס: ואני אגיד לכם מה עוד מטריד אותי, דווקא בהקשר של הימים האחרונים, התחושה היא כל הזמן שאנחנו נתפסים כאיזה שהוא סוג של מותרות, משהו לעשירים, משהו שהוא לא קיומי, ואפילו דווקא עכשיו, בלב ההתרחשויות החברתיות האחרונות שאני לא חושב שיש פה בעיגול הזה מישהו שלא תומך בהן ומרגיש שכל אחת מההפגנות האלה מייצגות אותו באופן אישי, עדיין כשאני מסתכל על זה ותוהה מי בסופו של דבר עלול לשלם את החשבון, לטובת שינוי סדר העדיפות הזה, זה גם יכול ליפול עלינו.
דני וייס: עלינו, ככבשת הרש, וזה מטריד אותי ואני חושב שזה צריך ל הטריד כל אחד ואחד מאיתנו.
דני וייס: במדינות מתוקנות תרבות בכלל ותרבות במקום כמו ירושלים, זה משהו שהוא אחוז קשיח מתקציב המדינה.
דני וייס: במבנה התקציבי הנוכחי כל שנה יש פה סוג של מעין מאבק הישרדות חדש, שמתחיל מחדש, עם חוסר ביטחון, עם ידיעה לעתים... שוב, אני לא חושב שמישהו פה עושה משהו רע, אבל אובייקטיבית נהיה מצב שחלק גדול מאיתנו נמצאים כבר בבואכה חודש אוגוסט ועוד לא יודעים איך ייראה המשך השנה שלנו, וכיוון שמוסד תרבות בדרך כלל מתמודד עם תוצאות החלטות שהוא מקבל בדיליי של שנה, שנה וחצי, קדימה, היכולת שלנו להגיב מיידית לקיצוצים תקציביים או לשינויים תקציביים שואפת לאפס.
דני וייס: זהו בגדול.
דני וייס: יותר מזה, זו כבר התחפרות ממש בפסיקים ונקודות ואני לא חושב שבשביל זה התכנסנו.
מיה הלוי: בגלל שאני חושבת שהאנשים לא אומרים את שבחם, כי הם מתביישים, אני חושבת שמה שמאפיין את קבוצות התיאטרון והמחול בירושלים זה היצירה המקורית והאיכות הגבוהה.
מיה הלוי: זה נכון לקבוצות התיאטרון ובוודאי נכון ללהקה של החאן.
מיה הלוי: זה נכון ללהקות המחול, הביקורות שוורטיגו מביאה לארץ על הופעות בחוץ לארץ, אני לא חושבת שיש הרבה להקות בהיקפים האלה, וזה מאבק יוצא דופן של יצירה, ואני חושבת שאם עושים איזה ניתוח של מה מאפיין את מוסדות התרבות בירושלים, זה פחות אולי בכיסאות בפרפורמינג, אבל זה הרבה יותר בציוני איכות ובהפקות מקור מיוחדות, ובזה מוכרחים מוכרחים מוכרחים להשקיע על בסיס של תמיכה ציבורית, וזה גם הבית והאפשרות לדור הצעיר שגדל פה, ומכאן אנחנו הולכים לראות קצת בתי ספר, להישאר בעיר, וזה מאבק מאוד קשה.
מיה הלוי: דני, אתה רוצה להתייחס לנושא של בוגרי בתי הספר והתיאטראות?
דני וייס: בבתי הספר, רובם ככולם, בשנה האחרונה למעשה הם כבר מתנזלים באופן טבעי לכיוון תל אביב מכיוון ששם האקשן, שם הפרנסה, שם נמצאת עיקר הברנז'ה של העשייה האמנותית בארץ.
דני וייס: אחד התפקידים שאנחנו לקחנו על עצמנו זה ניסיון להשאיר אותם פה.
דני וייס: זה נורא קשה, זה נורא בעייתי, זה עולה המון כסף מכיוון שאתה צריך לבוא, ואנחנו כרגע מפתחים פרויקט ואנחנו מחפשים לו תורמים, כי לא נוכל לסחוב אותו מהשוטף של החאן, שבו אנחנו הולכים להציע מדי שנה לאלה שעומדים לסיים את בתי הספר למשחק להצטרף לחאן ולהעלות בין הפקה אחת לשתיים בשנה בתשלום מלא ובאמצעים מלאים, כחלק מהליבה של העשייה בתיאטרון.
דני וייס: אבל אנחנו לא נוכל לסחוב את זה בלי שנוכל לגייס לזה כספים חיצוניים.
דני וייס: שוב, אי אפשר להעמיס את כל הבעיה הדמוגרפית של ירושלים על הכתפיים הצרות של התרבות בעיר הזאת, למרות שכל אחד מהאנשים שיושבים פה יוצא מגדרו כדי לסייע להשארה ולמשיכה מחדש של הקהלים הנכונים של האנשים הנכונים, שיחזרו אלינו.
אלכס מילר: בפעם שעברה לפני חודש דיברנו על ה---
כלנית שמיר: אנחנו מנסים להקדים את התהליך, אנחנו חושבים על לפתוח את הגשת בקשות התמיכה יותר מוקדם לשנת 2012, כדי שנוכל להודיע לצופים גם.
אלכס מילר: במה זה תלוי, מה צריך להיות?
כלנית שמיר: זו עבודה שאנחנו עושים אצלנו, אצלנו מול אישור מהחשב הכללי.
אלכס מילר: אז צריך לראות שבעוד חודש אנחנו נהיה במקום אחר, ושלא נשמע בדיוק אותו דבר.
אלכס מילר: אני לפחות רוצה לשמוע ממכם שיש איזה שהוא הליך אסטרטגי שאתם מתכננים במשרד, שבא לצמצם את העניין של אי הוודאות של כל הגופים שמתעסקים בתרבות מבחינת העברת התקציב ותכנון.
אלכס מילר: אנחנו עובדים בתקציב דו שנתי ואין שום בעיה לתכנן את זה דו שנתי.
כלנית שמיר: לגבי התקציב הדו שנתי, אנחנו יודעים בדיוק כמה תעמוד התקנה התקציבית הספציפית, אנחנו לא יכולים להתחיל לקבל החלטות לגבי שנת 2012.
אלכס מילר: בסדר, אבל אם יש צורך בעניין של פתיחת הגשת הבקשות, תקופה לפני, אם זה גם לפחות מבחינת התקציבים עכשיו, נגיד כמה חודשים לפני, אם עכשיו הם מגיעים, אז הם מתחילים ב-1 בינואר בערך לדעת מה התקציב שלהם.
דני וייס: אם התקציב הוא דו שנתי, למה אי אפשר מראש לקבוע שבתקופה של התקציב הדו שנתי גם החלוקה תהיה דו שנתית?
אורית לרנר: את זה לא אישרו לנו, כלומר חוק התקציב הוא שנתי.
אלכס מילר: אם היינו עושים דו שנתי כבר במשך עשור, אז זה לא היה בעיה.
אלכס מילר: בגלל שאנחנו עכשיו באיזה שהוא מצב שרק---
דני וייס: מה שהיא ניסתה להסביר זה שהבעיה היא לא רק לדעת את המסגרת הכוללת, אלא את החלוקה הפנימית.
אלכס מילר: אני הממשלה הבאה תחליט שהתקציב הוא דו שנתי ואנחנו נמשיך בעניין הזה כמסורת, אז מה שיקרה, בסופו של דבר אנחנו נתכנן ככה את העניין של ניהול המשרדים, שאתה תגיש נגיד עכשיו, אתה תקבל ב-1 לינואר את האישור ותתנהל עם אותו תקציב במשך שנתיים.
אורית לרנר: המשמעות של זה שיצטרכו לחייב את החשב הכללי באמת לעבוד לפי הכללים האלה, והם מעבירים לכנסת תקציב דו שנתי, אבל הם ממשיכים לתת את ההוראות שלהם---
דני וייס: הקריטריונים ממשיכים להיות שנתיים, כל שנה צריך להגיש אותם מחדש.
אנסטסיה מיכאלי: מי קובע את הקריטריונים?
דני וייס: משרד התרבות.
אנסטסיה מיכאלי: אז צריך יהיה לתת הוראה עכשיו.
דני וייס: למשרד התרבות יש סט מאוד מפורט של קריטריונים שכרגע הוא בנוי על פעם בשנה.
דני וייס: אז גם אם יודעים מה המסגרת הכוללת, החלק היחסי של כל אחד מאיתנו מוגש לבחינה למעשה מדי שנה.
אלכס מילר: אני מאמין שבהכנות לתקציב 2014-2013, כי ב-2012 אנחנו בתקציב שאישרנו אותו לפני שנה, בהכנות לתקציב של שנה הבאה, באוקטובר-נובמבר, נעלה את הסוגיה הזאת של פעילות בתוך המשרדים מול הגופים, תקצובים ותמיכות, שבעצם יהיה יישור קו למול מה שאנחנו עושים, גם בתוך המשרדים, שלא תהיה הפרדה, כי עדיין המשרדים עובדים פר שנה, לא עובדים פר שנתיים כמו שהתקציב עבר.
אלכס מילר: בסדר, אני מאמין שבעניין הזה אנחנו נקבל תשובות.
אלכס מילר: אתם תמשיכו, לדעתי, ללחוץ על העניין הזה, אני גם אשמח לעשות בספטמבר ישיבה על כל התחום הזה של הפעילות של המוסדות למול המשרד.
מיה הלוי: תסביר יותר למה אתה מתכוון.
אלכס מילר: מה שדיברנו.
מיה הלוי: על הנושא של ההתנהלות מול המשרד?
אלכס מילר: את איתנו?
מיה הלוי: אני איתכם כל הזמן.
אלכס מילר: בדיוק על זה עכשיו דיברנו.
מיה הלוי: לא, הנושא של הסכומים או של המועדים?
אלכס מילר: אני מדבר כרגע על הוודאות.
אלכס מילר: הנושא של הוודאות הוא דבר מאוד חשוב, לדעתי, מבחינת הפעילות למול התקצוב.
אלכס מילר: כמו שאתם יודעים, אי אפשר לפרוץ את המסגרת של התקציב, זה בעצם מה שקבעו.
אלכס מילר: נשמח כמובן לפתוח את התקציב של משרד התרבות ולהעלות את גודל התמיכה בכל מוסד ומוסד, אבל לדעתי העניין הזה תלוי לא רק בכנסת, בכלל הוא לא תלוי בכנסת, הוא יותר תלוי בשרים ובממשלה.
אלכס מילר: ברגע שהממשלה מאשרת תקציב, הם קובעים את המסגרת של כל משרד ומשרד והמאבק צריך להיות, אני חושב, גם של השרה בעניין הזה, להרחיב את התקציב של המשרד לתמיכות ובסופו של דבר להגיע למצב שהמוסדות מקבלים את התמיכה שהם ראויים לה.
אלכס מילר: אין ספק שגם העניין של מה שדיברנו קודם, המוסדות האלה, אתם כביכול מוגדרים כעמותות, או שאתם.
אלכס מילר: ..?
אלכס מילר: אז אנחנו גם דיברנו במוזיאון המדע על הנושא של הרחבת התקרה בעניין של הכרה במס, סעיף 46.
אלכס מילר: אני לא יודע אם יש לכם או אין לכם?
קריאה: יש
אלכס מילר: יש, אז גם שם לדעתי יהיה אפשר, על ידי חקיקה להרחבת ההגדרה, בסעיף של מוסדות תרבות ואמנות, אז אנחנו נוכל ל..., אבל דרוש שם תיקון חקיקה ואני חושב שאנחנו נפנה לייעוץ המשפטי בעניין החקיקה ויכול להיות שנקדם איזה שהיא הצעת חוק שתיתן לכם קצת אוויר לנשימה למול אותם תורמים, שבעצם מגיעים, אם זה מחוץ לארץ ואם זה בישראל, ותורמים לפיתוח המוסדות.
אלכס מילר: אני מקווה שיהיה להם יותר משתלם לתת לכם תרומות ואז זה בטח ירחיב קצת את ההיבט התקציבי.
אלכס מילר: זה מבחינתי, אם יש עוד בקשות, שאלות.
אמיר קולבן: אני מנהל אמנותי של להקת המחול קולבן דאנס, פועלת בז'ראר בכר.
אמיר קולבן: מבחינתי, אני אולי בין הסוגרים, אני שמח ועצוב להיות בין הסוגרים, מכיוון שאני מרגיש קצת יותר טוב עם הבעיות שבאתי איתן, כי הן צרת רבים.
אמיר קולבן: צרת רבים חצי נחמה, אבל זה לא עוזר לנו, לא לממש תכניות ולא להגשים חלומות.
אמיר קולבן: אני יכול להגיד שאנחנו 15 שנה פה בעיר, עובדים, הצרות שנשמעו כאן בעניין החאן, בעניין הבאת רקדנים לעיר, הן צרות קבועות ומאוד מאוד פרובלמטי ולמרות זאת אנחנו מחזיקים פה די בשיניים את כל ההרכב ומביאים את הרקדנים לפה.
אמיר קולבן: הם ברובם המכריע גם גרים פה.
אמיר קולבן: זה קושי אחד שהוא קושי שנובע בין היתר, לא רק מהמיקום הגיאוגרפי שלנו, מה לעשות, ירושלים נראית לרבים מאזרחי מדינת ישראל כמו סוג של חוץ לארץ שבאים לבקר בו בטיסות, אבל זה צד אחד.
אמיר קולבן: הצד השני הוא כמובן תקציבי, שברור ומובן מאליו שאילו היינו יכולים להביא עוד רקדנים ולשלם להם כמו שמגיע להם, אז היה העניין פשוט יותר, הדברים האלה לצערי לא מתאפשרים וזה פן אחד של הבעיות שאיתן אנחנו מתמודדים.
אמיר קולבן: פן נוסף ומאוד משמעותי הוא שחלק גדול מהתכניות שאנחנו עושים בראשית שנה הן כאלה תלויות באוויר וממשיכות לרחף מעלינו באוויר, עד סוף השנה, כיוון שאנחנו לא מצליחים לגייס מספיק כספים, או להוציא מתקציבנו מספיק כספים בשביל לממש אותם, וכמו שאמר גם דני לפני כן, אני חושב שהפוטנציאל של העבודה הוא כל כך הרבה יותר גבוה מאשר המימוש שלו, אותי לפחות זה מצער.
אמיר קולבן: הייתי רוצה לראות אותנו, ואני בטוח שגם גופים אחרים מרגישים דומה, פועלים הרבה יותר, קודם כל פה בעיר הזאת על התשתית שלה, על בניית התשתית שלה.
אמיר קולבן: מדברים הרבה על תרבות, מדברים הרבה על קידום של התרבות, מדברים הרבה על קידום של גופי התרבות ואני שומע את המספרים ואני מכיר את המספרים, אני מוכרח לומר שמנקודת הראות הפרטית והקטנה שלנו, אני עוד לא רואה את זה קורה.
אמיר קולבן: ואני אומר את זה בצער מכיוון שאני הייתי מאוד רוצה לראות איזה משהו באמת אחר וחדש לגמרי שקורה פה, מנער את היסודות.
אמיר קולבן: עצם זה שהתכנסנו כאן ואני שומע את הצלילים שאני שומע שנשמעים לי מאוד דומה לצלילים ששמעתי לפני שלוש וארבע וחמש שנים, מעיד על זה שהמהפכה ההיא, שעכשיו כולם מדברים עליה, עוד לא ממש הגיעה לכאן, ואני לפחות אומר לגבינו, 15 שנה אנחנו פה, מעט פעמים היינו במצב כלכלי פיננסי כל כך גרוע כמו עכשיו.
אלכס מילר: אני מאמין שאם נצליח לטפל באותן הסוגיות שדיברתי עליהן, לטווח ארוך... בסופו של דבר מטפלים בבעיות של כולם, לא רק בבעיות שלכם, כל הבעיות של מדינת ישראל הן בגלל שלא היה תכנון לטווח ארוך.
אלכס מילר: פה אנחנו היום מתמודדים עם המשברים בכל התחומים, בגלל שלא היה במשך שנים תכנון לטווח ארוך, ולדעתי אם נצליח לקדם את העניינים האלה, בתקופה מסוימת נגיע לאיזון בהיבט הכלכלי.
אלכס מילר: נתחיל לטפל בזה, לדעתי, משבוע הבא, נתחיל לטפל בחקיקה, אחרי שחוזרים מהפגרה, ונעלה את הסוגיות האלה גם על סדר היום של הוועדה.
מיה הלוי: זה גם משהו.
יוסי שרעבי: אני ראש מינהל, חברה ופנאי בעירייה, מינהל שנולד כחלק מהרצון של ראש העיר להוליך איזה שהוא שינוי אסטרטגי בעיר, הוא מינהל שמאגד בתוכו את כל עולם הפנאי.