GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
בן שטרית: חור בצינור תמיד היה ותמיד יהיה תקלה.
בן שטרית: היה צריך לשים מישהו שיבוא ויגיד 'רגע, זה לא בדיוק תקלה, הרי צומח עץ בדיוק ליד', בואו ננסה ונהפוך את התקלה הזאת למשהו שהופך לאיזה שהוא פיתוח טכנולוגי.
בן שטרית: כמובן שזה עבר אבולוציה וכן הלאה, אבל נקודת המוצא שזיהינו זה למעשה איזה שהיא התבוננות שונה, זווית הסתכלות אחרת על תופעה, על דבר שהיה קיים הרבה לפניו.
בן שטרית: משפחה נוספת זו משפחה שאנחנו קוראים לה שינוי.
בן שטרית: זאת המשפחה שאתם רואים כאן.
בן שטרית: זו התבססות על מוצר קיים.
בן שטרית: משהו שהיה, לקחתי ובעצם שיניתי תופעה שהיתה קיימת.
בן שטרית: אב הטיפוס לדוגמה פה יכול להיות רב בריח.
בן שטרית: לקחת מנעול ירדני, להכפיל אותו פי ארבע, זה לא אותו מוצר מוכפל, זה למעשה מוצר חדש, אבל לבוא ולהגיד, רגע, במקום לסגור פאה אחת של דלת, אני רוצה לסגור ארבע פאות.
בן שטרית: עוד פעם, כמובן שהיו פה התגלגלויות, התחברות למהנדס באל על שהביא את הלשוניות לתוך הקיר, היתה כאן אבולוציה של מוצר אבל בעצם היה כאן לקחת מוצר אחד ולהגיד, אני עכשיו עושה לו סוויץ', משנה אותו, מתאים לו, מכפיל, מחסר, משנה ממד.
בן שטרית: יש מתודולוגיות שלמות שעוסקות בזה.
בן שטרית: זאת משפחה שנייה.
בן שטרית: משפחה שלישית אצלנו בחקירה שיטתית, שמאפיינת פיתוחים מעולם הרפואה לדוגמה.
בן שטרית: נכנסתי למעבדה 15, 20 שנה, סרקתי חומר, חומר, חומר, בסופו של דבר הגעתי לתרופה, אבל התהליך היה תהליך של המון עקשנות, עבודת מעבדה, משהו חצי סיזיפי אפילו.
בן שטרית: זאת משפחה שלישית.
בן שטרית: יש לנו משפחה שאנחנו קוראים לה גילוי מקרי, זאת משפחה סרנדיפית, הלכתי לחפש אתונות, מצאתי מלוכה.
בן שטרית: לא הרבה תעשיינים ישראלים אוהבים להגיד שהיה אלמנט של גילוי מקרי.
בן שטרית: כמו שמדענים אומרים את זה נורא בקלות, בעולם הטכנולוגיה פחות אומרים את זה, אבל אין לנו ספק שזה דבר שקיים וזו קבוצה שמקבלת את הכבוד של פאנל ושל שם כמו כל המשפחות, אבל היא קבוצה ריקה ואנחנו מתייחסים לזה.
בן שטרית: זו תופעה מעניינת.
בן שטרית: המשפחה שכולם אוהבים להגיד שדרכה הם הגיעו זאת המשפחה החמישית, של חשיבה מחוץ לקופסה.
בן שטרית: זה נורא סקסי להגיד 'אני נון קונפורמיסט, הלכתי נגד הזרם, נלחמתי', זה מאוד מאפיין, לדוגמה, את קבוצת הפיתוח הישראלית של אינטל.
בן שטרית: זאת המשפחה החמישית אצלנו שנמצאת באגף השני.
בן שטרית: אנחנו נעשה סיבוב קצר ונראה נציגים.
בן שטרית: חמש המשפחות האלה למעשה מזינות גם את הסיור המודרך שאנחנו מציעים כל הזמן למבקרים, וגם את המוקד הנוסף של התערוכה, שאתם רואים אותו מאחוריכם, זה לבה של התערוכה, הלב שמזמין את המבקר, אנחנו קוראים לזה סדנת ההמצאות, או מעבדת ההמצאות.
בן שטרית: אנחנו מזמינים את המבקרים לעבור בעצמם תהליך של פיתוח חדשני בעזרת כפפה.
בן שטרית: כל מבקר גדול כקטן שנכנס לתערוכה מקבל כפפת קוסם לבנה ויפה ומוזמן להפוך אותה בתהליך פיתוח שלו עצמו לאיזה שהיא כפפה חכמה.
בן שטרית: במסגרת כל אחת מהמשפחות האלה.
בן שטרית: כאן המבקרים גם רואים ומקבלים הסברים על התערוכה.
בן שטרית: דבר נוסף שהוספנו, שאתם רואים אותו כאן, זה שיתוף פעולה שלנו עם בצלאל.
בן שטרית: אנחנו מזמינים סטודנטים מעיצוב טכני בבצלאל לקיים פה את קורס הקיץ שלהם, יחד עם פרופסור עזרי טרזי שהוא גם המעצב של התערוכה.
מיה הלוי: שזה עוד סוג של שיתוף פעולה.
מיה הלוי: אנחנו עובדים בעצם עם בצלאל, עם קורס ממש, עשינו במהלך השנים הרבה, אבל השנה החדשנות שלנו היתה להגיד לסטודנטים, אל תישארו בהר הצופים, תבואו לעבוד פה.
מיה הלוי: אז היום יום ראשון, זה היום החופשי שלהם, כי המוזיאון סגור, אבל בימים רגילים סטודנטים פה עובדים על תהליך של פיתוח, כקורס שלהם, הם יקבלו עליו קרדיט, והתוצרים הטובים יוצגו בתערוכה שאנחנו נציג ונפתח בסוף השנה הזאת.
מיה הלוי: זאת אומרת הם חלק מתוך תהליך ההמצאות, חלק מתהליך הפיתוח, חלק מהאנשים גם מדברים איתם, שואלים אותם 'מה אתם עושים?' הם עושים גופי תאורה, זה נושא שאנשים יכולים להתחבר איתו, כי לא רצינו לבחור נושא שלאנשים אין מה לשאול, ואחרי זה גם תהליך הפיתוח, גם השיעורים שלהם פה, גם ההנחיות של המורים שלהם קורים פה.
מיה הלוי: זאת אומרת זה חלק מתוך תהליך שגם אותו אנחנו פותחים לציבור.
אלכס מילר: אני מבין שבמוזיאון המדע אין בעיה לסוף שבוע ארוך.
מיה הלוי: יום ראשון אנחנו לא משוחררים, להיפך, זה יום העבודה המרכזי שלנו, של הרבה מוזיאונים, כי אחרי סוף שבוע אנחנו צריכים גם ענייני תחזוקה.
מיה הלוי: אז זה יום שמבחינת הציבור, נצטרך להזיז את זה ליום שני כמו כל אירופה, אבל זה יוריד את כמות הימים שנוכל לשרת את מערכת החינוך.
מיה הלוי: אז יש כאן שאלה שצריך לפתור אותה, אבל הנושא של סוף שבוע ארוך, לא בגלל המוזיאונים, יעשו או לא יעשו אותו, אבל אני חושבת שהם יוכלו לנצל אותו יפה מאוד.
מיה הלוי: זה בטוח.
יהודית גידלי: קהל של משפחות.
מיה הלוי: כן, קהל של משפחות.
מיה הלוי: היום בעצם בסוף שבוע משפחות דתיות לא יכולות לבוא, ימי שישי הם עדיין ימים מאוד קצרים, אבל לעומת זאת המגזר הערבי יכול בימי שישי לבצע.
מיה הלוי: צריך לראות איך ליצור את המהלך הזה.
בן שטרית: אפשר לראות כאן כדוגמה את חברת מוביל איי.
בן שטרית: פרופ' אמנון שעשוע הגיע לאיזה שהוא רעיון באמת מהפכני של מנגנון התראה לנהג בעזרת מצלמה אחת בלבד ולא שתי מצלמות.
בן שטרית: מנגנוני התראה זה לא דבר שמוביל איי המציאה, אבל עד הפיתוח של מוביל איי היה ברור שצריך שתי מצלמות, זה נבע מתוך הראייה הסטריאוטופית שלנו, אבל שתי מצלמות מחייב תקשורת בין מצלמות, מחייב מקום לא פשוט בתוך הרכב עצמו, לכן התקשורת של שתי המצלמות הן במחשב הרכב ובעצם מר אמנון שעשוע בא ואמר, למעשה כמו שאני מצליח לראות תלת מימד בעזרת עין אחת, אין סיבה שבעזרת מצלמה אחת אני לא אצליח לפצח את זה ובאמת להגיע לראיית עומק.
בן שטרית: ואכן הוא פיצח את זה וחברת מוביל איי כבר התחילה לפרסם וקצת שומעים אותם גם ברדיו בבחירות של התראת נהג לרכבים.
בן שטרית: אפשר גם לקנות את הרכב עם המערכת, גם להוסיף אותו לרכב.
בן שטרית: מה שקורה למעשה שיש כאן מצלמה שממוקמת על הרכב עצמו.
מיה הלוי: טוב.
מיה הלוי: קיצרו לנו את הסיור.
מיה הלוי: אז אני מזמינה אתכם לרדת.
מיה הלוי: טעמתם, הרגשתם, הבנתם איך, אתם רואים גם שכל הפעילות החינוכית היא חלק מתוך הקונספט, במוזיאונים הנושא של פעילות חינוכית הוא לא מחוץ למהות, הוא תמיד חלק מתוך תכנון של תערוכה, בכל המוזיאונים, הוא חלק מתוך ההדרכה.
מיה הלוי: תיכף נדבר על זה.
מיה הלוי: נרד ונדבר קצת על מספרים ועל אנשים, נדבר על התיירות בירושלים.
דור: אנחנו, מוסדות תרבות בכלל ומוזיאונים בפרט, מעסיקים מאוד גדולים בעיר ירושלים, אלפי עובדים שעובדים אצלנו, רובם הגדול ירושלמים, זה המעגל הראשון של היציבות הכלכלית של המוזיאונים.
דור: במעגל השני אפשר לקחת את כל אותם נקלטים חדשים שמגיעים לכל מוסדות התרבות ומסיימים לימודים בירושלים ומחפשים תעסוקה, וזה אחד השיקולים אם להישאר בעיר או לא.
דור: המרכיב השלישי, זה מעגל אדיר של ספקים וקבלנים שאנחנו בעצם המעסיקים שלהם, מאות ואלפים שנהנים מתעסוקה ומהכנסה כתוצאה מהפעילות של המוזיאון.
דור: עשינו פעם איזה שהיא בדיקה, על כל שקל שמושקע בתרבות בארץ, המוסדות מחוללים סדר גודל של שמונה שקלים.
דור: מכיוון שכולנו חברות לתועלת הציבור כל הכסף הזה כולו חוזר ל---
קריאה: זה רק אתה, כולנו עמותות.
דור: כולנו חברות לתועלת הציבור.
שוש יניב: ---באו 430,000 מבקרים, מתוכם חצי תיירים.
שוש יניב: תיירים, מבחינתנו, זה הרבה ישראלים שבאים בקיץ, אנשים שהגיעו מבחוץ.
שוש יניב: במקום להביא מספרים, לנו יש חזון גם בעונת התיירות וגם בעיירה הקטנה שלנו בירושלים, של ראש העיר, להביא תיירים לישראל, 10 מיליון.
שוש יניב: תיירים מגיעים מכל מיני סיבות ועושים כל מיני דברים.
שוש יניב: עכשיו אני אפנה לשניכם ואשאל אתכם, כשאתם נוסעים לטייל, עם או בלי הילדים, לכל ארץ, פריז, לונדון, ניו יורק וכולי, ואחרי שעשיתם את ה---
אלכס מילר: בפעם האחרונה ב-2010.
שוש יניב: אני עוד מעט אציע לכם חופשה בישראל, בירושלים.
שוש יניב: בוא נגיד שאם אתה לא יודע את זה באופן אישי, אז אתה אולי מכיר את זה משמועות מחברים שנוסעים ומטיילים, שמגיעים לכל מיני ערים בעולם ועושים קודם כל עם המשפחה.
שוש יניב: ..
שוש יניב: ובדרך כלל זה נורא ואיום, כי עומדים בתורים יותר מאשר עושים כל דבר.
שוש יניב: הדבר השני שעושים אנשים זה כיום בגוגל או באייפון, הם מבררים איזה מוזיאון יש בעיר.
שוש יניב: מוזיאונים מזמן הפסיקו להיות מקום שמשרת רק את תושבי המקום לצורך פעילות תרבותית, הם מזמן הפכו להיות גורם שלא רק התיירים נמצאים בו באופן ניכר, אלא יותר ויותר יש היום בעולם תיירות של תרבות.
שוש יניב: אנשים שרוצים להחליט לאן הם ייסעו בחופשה הבאה שלהם, אז הם יחליטו על תקציב, יחליטו על אזור, אבל הדבר הבא שהם יעשו זה כמה...
שוש יניב: בפריז בלובר, או במוזיאון ישראל בירושלים.
שוש יניב: אבל במידה ו...
שוש יניב: שהוא יחיד מסוגו בעולם, וההחלטה היא לא רק סביב תערוכה, אלא היא בהחלט סביב, אם אני נוסע לסוף שבוע או אם אני נוסע לשבוע, אני אסע למקום שאני יודע מראש שיש לי בו ענייני תרבות מעניינים.
שוש יניב: אני אומרת בכוונה ענייני תרבות, כי העניין התרבותי הוא רחב מאוד, הוא שונה בין קבוצות ומגזרים.
שוש יניב: היום גם אנשים שמגיעים לטייל כקבוצות בעולם, הם מגיעים בטיול שלהם למוזיאונים.
שוש יניב: במקום שאתה נוסע אליו ומאוד יפה שם, יש צבע יפה ויש עוד מבצר אחד מעניין וגם חוף ים, זה לא נחשב לאתר תיירות מושך.
שוש יניב: המוזיאונים מהווים גורם משיכה, אם לא מספר אחד, בוודאי מספר שתיים היום בתיירות בעולם.
שוש יניב: ואנחנו נמצאים כאן כדי לשרת גם את המדינה וגם את העיר.
שוש יניב: בכוונתנו להביא הנה 10 מיליון תיירים.
אלכס מילר: המשרד תורם, לא?
שוש יניב: כן, אין לנו טענות לאף אחד.
שוש יניב: אנחנו כאן כדי לראות איך אנחנו---
דור: משרד התיירות?
דור: את האמת לא.
שוש יניב: משרד התיירות תומך, במקרה שלי, בתשתית.
שוש יניב: משרד התיירות עזר לנו מאוד כדי להקים את התשתית למופע הלילי המדהים.
מיה הלוי: אבל זה יוצא דופן מכלל המוזיאונים.
שוש יניב: זה קצת יוצא דופן ואני רוצה להגיד עוד דבר.
שוש יניב: אחת הבעיות הגדולות, אני חושבת של כל המוזיאונים, זה איך הם משווקים ומפרסמים את עצמם.
שוש יניב: כדי להיות מוזיאון מוכר על ידי מינהל התרבות, לא תעשה מה שלך נראה, אלא קודם כל אתה חייב לעמוד בקריטריונים מאוד מקפידים, מחמירים ונכונים, כי אחרת כל מי שיש לו קצת כסף ויפתח את הספרייה בבית, הוא יקרא לזה מוזיאון.
שוש יניב: לכן אנחנו עומדים בקריטריונים שדורשים מאיתנו השקעה מאוד גדולה ומאוד מוצדקת בתשתית מוזיאלית.
שוש יניב: במחלקת חינוך כל מה שקראת להם היום במספרים, ויש לנו אתיופים וחרדים ותלמידים וכולי, מחלקת חינוך בהגדרתה היא מחלקה הפסדית.
שוש יניב: אי אפשר להרוויח ממחלקת חינוך, אפשר רק להפסיד.
שוש יניב: אנחנו חושבים שזה רווח גדול, אבל הרווח הוא לא בכסף.
שוש יניב: גם יתר הפעילויות שנעשות מתערוכות מתחלפות, חוץ מתערוכת שינוי שנעשתה במגדל דוד בשנת 2000 והביאה 1,250,000 מבקרים והיתה רווחית, אני כמעט לא מכירה תערוכות שמרוויחות.
שוש יניב: כדי לעשות תערוכה מצוינת, כמו שראינו למעלה, היא זקוקה להשקעה מאוד גדולה שלא תוחזר על ידי מספר המבקרים או התשלום שלהם.
דור: רק בשביל סדר גודל, אנחנו, מוזיאון ישראל, משקיע 3 מיליון דולר בשנה על הקמת תערוכות.
מיה הלוי: ואנחנו בקנה מידה הרבה יותר קטן, אמנם, אבל משקיעים כ-4-5 מיליון שקלים בשנה בתערוכות.
מיה הלוי: זאת אומרת, זו המהות ואלה העלויות ואין לזה החזרים.
שוש יניב: ואני חייבת לציין שמוזיאונים בארץ, תתקנו אותי אם אני טועה, ההכנסה העצמית שלהם היא מהגבוהות בעולם, צריכים להשקיע את זה בעצמנו לעניין המוזיאלי, שזה חינוך, שזה תערוכות, שזה עוד מספר דברים שלא הוזכרו פה.
שוש יניב: התקציב שלנו כדי לפרסם ולשווק לתיירים הוא אפסי, הוא מינימלי.
שוש יניב: יש מי שיש לו קצת יותר ויש מי שיש לו קצת פחות, אבל כולנו חיים כאן ומכירים מוסדות שהם מוסדות פרטיים או מוסדות שהם לא מוזיאונים ולכן פטורים מכל התערוכות ואנחנו יודעים שתקציבי השיווק והפרסום שלהם מביאים המון תיירים.
קריאה: כמו מה?
מיה הלוי: עיר דוד.
שוש יניב: ואין את המחויבויות שיש לנו.
שוש יניב: אנחנו מאוד זקוקים לעזרה, גם של משרד התיירות, בלשווק ולפרסם.
שוש יניב: אין שום דרך, אני כמעט אומרת שלפעמים אנחנו עושים את הדברים הטובים ביותר בארץ ולפעמים בעולם ואנחנו מתפללים שכל אחד שהיה יספר לעוד עשרה חברים בפייסבוק או בדרך אחרת, כדי שיגיעו אלינו.
שוש יניב: כולנו עושים שיווק ופרסום, אבל זה לא דומה בקנה המידה.
שוש יניב: אני ולא אף אחד שיושב כאן לא יכול לשים מודעה גדולה בניו יורק טיימס לקראת הקיץ ולהגיד, 'כשאתה בירושלים.
שוש יניב: ..', אפילו לא כולנו יחד.
אלכס מילר: היה לכם בתוך המשרד, לראות אסטרטגית עם מה אפשר ללכת.
אלכס מילר: יש לכם בכלל שיח עם משרד התיירות ברמה אסטרטגית?
מיה הלוי: לא ברמה העירונית של המוסדות.
מיה הלוי: יש לעירייה שיח, אבל מוסדות התרבות עוד לא יושבים בתוך הדיון הזה.
שוש יניב: וגם תמיכת משרד התיירות בפעילות תיירותית ובפרסום ושיווק בירושלים עוברת דרך או העירייה עצמה או גופים שקשורים לעירייה ואז זה לא מגיע אלינו.
שוש יניב: העיר לוקחת על עצמה למנף את העיר, למרות שלנו יש איזה אמירה, ואני אגיד אותה בגלוי, למרות שיש נציגת עירייה שתספר שאמרתי את זה, שהעיר בעצם מפרסמת אותנו בלי להגיד את שמנו, משום שאם אתה לא אומר 'תבואו לירושלים, כי יש תערוכות, כי יש תרבות, כי יש מקומות לבקר', אז למה אתה בדיוק מזמין את האנשים?
שוש יניב: בעצם אנחנו מנוצלים לטובה, אבל לא מפורסמים באופן אישי.
שוש יניב: העירייה לא מפרסמת בגדול את מוזיאון המדע-חדשנות ומגדל דוד אות ועוד, ומוזיאון ישראל, כי יש מוזיאון חדש ונהדר.
נאזם באדר: משרד החינוך, כמה מהווה התמיכה הזאת מבחינת אחוזים ברמת התקציב הכללי?
מיה הלוי: אני אספתי את הנתונים של ירושלים, שתהיה לנו תמונה.
אורית לרנר: אני רוצה להגיד משהו על נועז בר ניר, המנהל הכללי של משרד התיירות, שבשיחה איתו עולה שהם עובדים רק על תיירות חוץ בנוגע לירושלים ולא על תיירות פנים.
אורית לרנר: הם לא מספיק תופסים את מוסדות התרבות כאטרקטיביים לתיירות חוץ, ולכן גם כשהם עושים את התכניות של המשרד מול עיריית ירושלים, למול הרל"י (הרשות לפיתוח ירושלים), הם שמים את התרבות בצד.
אלכס מילר: זאת אומרת המוזיאונים לא מושכים את התיירים.
אורית לרנר: הם מושכים, אבל הם עושים את זה דרך המלונות, למרות שכולם יודעים שלמשל האופרה היא דוגמה נפלאה ללמה הגיעו למצדה ומכרו.
אורית לרנר: הם עדיין לא הפנימו את המסר שבירושלים, בשביל להביא עוד תיירים, הם צריכים לתת תשומת לב ל---
אלכס מילר: זה לא רק ירושלים, זה בכלל כל הארץ.
שוש יניב: אבל אנחנו פה יושבים בירושלים.
שוש יניב: מוזיאון מגדל דוד, שמשרד התיירות אכן עזר בתשתית שלו, מכור נכון להיום עד סוף ספטמבר.
שוש יניב: אני מתארת לעצמי שאנשים שמגיעים לראות אותו בערב, אחרי שהם ביקרו ביום במוזיאון, כי אנחנו מציעים להם הצעה שאי אפשר לסרב לה, 'תבואו גם ביום', הרבה מהם נשארים, נשארים בירושלים, גם אם הם לא לנים, ושוב, משרד התיירות מדבר על לינות, אז הם בוודאי ייצאו לאכול ארוחת ערב לפני או אחרי, אולי ביקרו בעוד מוזיאון כי יש איזה זמן פנוי אחר הצהריים.
שוש יניב: ההכנסה שלהם לעיר וההבאה שלהם לעיר קורית הרבה בגלל תרבות, והתרבות מאוד מאוד מנוצלת, אבל באופן ערטילאי, לא באופן ספציפי, לא להגיד, אנחנו נעזור למוזיאונים לפרסם את עצמם כדי להביא יותר תיירים.
מיה הלוי: אני רוצה להגיד כמה מלים על הנושא של הכסף, איך בעצם נראה המבנה התקציבי.
נאזם באדר: אולי עוד שאלה.
נאזם באדר: גם בדברי הפתיחה שלך וגם בדברים של אחרים, יש צביון תרבותי למוזיאונים האלה, דיברתם על החרדים, על הערבים, על חינוך ממלכתי, תרבות, משרד התרבות לא תופס שיש צביון תרבותי לפעילות הזאת ולכן צריך לחזק ולתמוך בה?
אלכס מילר: משרד התרבות תומך.
מיה הלוי: הרמת לי להנחתה, כמו שאנחנו אומרים.
מיה הלוי: אז אל"ף מוזיאונים בכלל סובלים מתת תקצוב ציבורי של מדינת ישראל.
מיה הלוי: זאת אומרת שלוקחים את סך כל עוגת התרבות הקיימת, הנתח שניתן למוזיאונים הוא נתח יחסית קטן בהשוואה לתחומים נוספים.
מיה הלוי: מי שנפגע מזה במיוחד זה עיר כמו ירושלים, כי המוסדות הכי גדולים בתחום התרבות שלה הם המוזיאונים ולכן התמיכה הממשלתית שמגיעה למוזיאונים בירושלים היא יחסית מאוד קטנה.
מיה הלוי: אני רק אספתי את הנתונים של 2009, כי לצערי זה המידע האחרון שמתפרסם במחקרים של פיל"ת, שאני יכולה להסתכל.
מיה הלוי: אם מסתכלים רק על הנתונים האלה, ההקצבה הציבורית שניתנת למוזיאונים בכלל בישראל, מתוך סך הכל התקציב של המוזיאונים, זה 43% מהתמיכה בהם.
מיה הלוי: בכלל בארץ ההקצבה הציבורית שניתנת למוזיאונים מתוך סך כל התקציב שלהם.
מיה הלוי: בירושלים זה 17%, למה?
מיה הלוי: כי רוב הכסף לא מגיע ממשרד התרבות, הכסף הגדול שמגיע למוזיאונים מגיע מהרשויות המקומיות וכשיש לך עירייה כמו תל אביב ויש לך עירייה כמו חולון ויש לך עירייה כמו ראשון ועירייה כמו הרצליה, אתה מוצא את ההקצבה הציבורית שם.
מיה הלוי: כשיש לך עירייה כמו ירושלים, אנחנו במשבר מאוד מאוד קשה והנתון הזה מראה, גם כשמוציאים את מוזיאון ישראל שבעצם מקבל את עיקר התמיכה הציבורית, הוא לא מקבל הרבה מהעירייה, אבל הוא מקבל ממדינת ישראל, זה עדיין סכום נמוך.
מיה הלוי: מוזיאון ישראל, לפחות בשנת 2009, אלה הנתונים, קיבל 16 מיליון שקל תמיכה ציבורית מתוך 112 מיליון שקל תקציב.
מיה הלוי: אתה רואה שהמספרים פה בכלל לא מדברים.
מיה הלוי: אז קודם כל אנחנו נפגעים מאוד, כי כלל המוזיאונים מקבלים מעט ממינהל תרבות ואנחנו עיר של מוזיאונים, המוזיאונים בדרך כלל מקבלים את הכסף מהרשויות המקומיות, אבל עיריית ירושלים לא עומדת ביכולת בכלל לתת לנו.
מיה הלוי: סך הכל התמיכה של העירייה, אחרי מאבקים, אנחנו רבים אם זה 20 או 21.5 או 23, ועוזרת לנו התקנה שהיא תקנת ירושלים, שמינהל תרבות מחלק, ועדיין אלה סכומים מאוד נמוכים ביחס להיקף התקציב הכולל של מוסדות התרבות בירושלים.
מיה הלוי: אלה סכומים סמליים.
מיה הלוי: אם אני מסתכלת על המוזיאון שלנו, אנחנו מקבלים 3% מהתקציב שלנו מהעירייה, 2.5% מתקציבנו מהעירייה, או 2%, זה שאנחנו מוסד שנחשב כבר למוסד עוגן בעיר.
מיה הלוי: אלה מספרים שכשאני אומרת אותם בקול רם, אנשים לא מאמינים, ומוזיאונים יותר קטנים סובלים עוד יותר מזה.
מיה הלוי: זה עוד כשעושים איזה שהיא אפליה מתקנת למוסדות עוגן.
מיה הלוי: אז יש כאן באמת עיוות מאוד קשה של הנושא של המוזיאונים.
מיה הלוי: הצד השני גם מאוד מסובך, וזה הצד של התרומות.
מיה הלוי: כל הזמן פנינו לעולם הגדול, לעולם היהודי.
מיה הלוי: אנחנו יודעים שהעולם היהודי בתרומות, אל"ף השתנה, אנחנו לא מדברים על אותה פילנתרופיה---
אלכס מילר: יש לכם 46, נכון?
מיה הלוי: יש לכולם סעיף 46, אבל אני אומרת שהפילנתרופיה העולמית השתנתה.
מיה הלוי: כשבארצות הברית מדברים על הבעיות הכלכליות שם, הפילנתרופיה לתת למוסדות---
דור: יש תקרה לסעיף 46.
אלכס מילר: בסדר, אתם עוברים את הסכום?
דור: לא, יש אנשים שרוצים לתת וזה לא מוכר להם במס.
דור: בארצות הברית---
אלכס מילר: זה כולם, כל העמותות, זה לא רק אתם.
מיה הלוי: נכון, אנחנו לא שונים במצב הזה.
מיה הלוי: ירושלים פה לא סובלת, אבל אני רוצה כן לדבר על מה ירושלים כן סובלת.
אלכס מילר: אני לא מדבר על ירושלים, אני מדבר על הנושא של המוזיאונים, הכרה במס.
אלכס מילר: האם יש לכם שוני מעמותות אחרות שמקבלות תרומות?
דור: לא, אבל בארצות הברית אחד האינסנטיבס הכי גדולים לתמיכה במוסדות תרבות הוא הכרה במס.
אלכס מילר: אם נעלה תקרה, זה יעזור לכם?
דור: בוודאי, משמעותית.
אלכס מילר: אז תכין איזה שהוא נייר משפטי על העניין הזה.
דור: אין בעיה.
דור: כל הטייקונים למיניהם מוגבלים בסכום וזה כבר לא כל כך אטרקטיבי.
אלכס מילר: הם מתעסקים בבעיות הדיור.
מיה הלוי: אני רוצה להעלות עוד בעיה עם הטייקונים הגדולים.
מיה הלוי: אתם מכירים את הביטוי שבאים לתרום בבית ואומרים 'תרמתי במשרד', אז אצלנו זה בדיוק אותו דבר, 'תרמנו בתל אביב'.
מיה הלוי: זאת אומרת אנחנו מדברים על זה שהטייקונים הגדולים לא גרים כאן, הם מחפשים---
יהודית גידלי: יש לי חדשות בשבילך, בתל אביב הם אמרו את ההיפך.
מיה הלוי: אני לא חושבת, אנחנו יכולים לראות גם את הנתונים, יש לנו יכולת להסתכל על הנתונים.
שוש יניב: יש לי משהו להגיד על זה.
שוש יניב: אני גיליתי, באמת, אנשים מגיעים אלינו, מגיעים למוזיאונים ונהנים ובאים אחר כך ומדברים עם המנהלים, יש איזה שהוא עניין שיכול להיות שהוא טוב בכלל, אבל הוא פחות טוב למוזיאונים, שכשתורמים לתרבות תורמים לתל אביב, וכשמגיעים לירושלים, תורמים לדברים אחרים.
שוש יניב: יש תורמים שמגיעים לירושלים ויתרמו הרבה עבור חיזוק היהדות בכל מיני מקומות, עבור נזקקים שיש בירושלים הרבה, נזקקים זה אומר בריאות ובתי חולים וזה וזה, לתרבות אנחנו תורמים בתל אביב.
שוש יניב: אני מדברת על תרומות משמעותיות, ישראליות, תרבות בתל אביב ובירושלים הם תורמים לבתי תמחוי ולבתי חולים ולחיזוק המורשת שלנו במקומות מסוימים ולא במוזיאונים.
מיה הלוי: אם יש לכם שאלות, אז כמובן נשמח.
אנסטסיה מיכאלי: האם יש תרומות מחוץ לארץ?
מיה הלוי: יש תרומות מחוץ לארץ, בוודאי.
מיה הלוי: כולנו עובדים קשה על התרומות מחוץ לארץ, אבל פה, שוב, אנחנו בתחרות מאוד קשה.
מיה הלוי: אנחנו מדברים על מערכות מאוד משומנות שמוסדות לא מאוד גדולים לא מסוגלים להקים.
מיה הלוי: אנחנו מתחרים פה עם אוניברסיטאות שמחזיקות אגודות, אנחנו מתחרים עם בתי החולים שמחזיקים אגודות ידידים.
מיה הלוי: כשאנחנו באים, אז מוזיאון ישראל אולי יכול להקים מערך גיוס ידידים בחוץ לארץ, אבל יתר המוסדות הם קטנים, העלות של גיוס בחוץ לארץ הוא גדול והבעיה המאוד קשה שלנו זה שגם כשהם מגיעים לעיר, מה סדר העדיפות ששמים להם.
מיה הלוי: נניח כשמגיע כבר תורם לעיר ירושלים והוא מגיע לעיריית ירושלים, האם מוסדות התרבות יהיה הדבר הראשון שראש העיר יסמן לתורמים לקדם.
מיה הלוי: מרוב משימות שיש לעיר הזאת להרים והמצב הכלכלי של תושביה והבעיות הקשות שהיא מתמודדת איתן, לא שמים אותנו.
מיה הלוי: אם אנחנו לא מגיעים אל התורם וכן התורם הגיע לעיר ירושלים, והוא יגיע לראש העיר, הוא יסמן לו כאתגרים דברים אחרים לפני מוסדות התרבות.
מיה הלוי: אז מצד אחד יש הכרה, אני חושבת, גורפת בתרומה של מוסדות התרבות בכלל לעיר ירושלים, אני חושבת שיש גם הכרה בתרומה של המוזיאונים, מצד שני אין לזה ביטוי, לא בתמיכה העירונית, לא בתמיכה הממשלתית, לא בתרומות הפילנתרופיות וגם לא בהכנסות עצמיות, כי אנחנו לא יכולים לקחת פה כל מחיר.
מיה הלוי: אנחנו מוכרחים להתאים את עצמנו לחתך האוכלוסייה שיש פה בעיר.
מיה הלוי: זה קורה מול מערכת החינוך.
מיה הלוי: בשביל לקיים את הפעילות במוזיאונים ויש כאן שמונה מוזיאונים בירושלים שמקיימים את רוב הפעילות החינוכית במדינת ישראל שמתקיימת במוזיאונים, אי אפשר לגבות את העלויות של זה.
מיה הלוי: אז לשאלתך, המינהל הפדגוגי תומך בפעילות שהיא מוזיאונים לאמנות וסל תרבות תומך בפעילות שנמצאת במוזיאון לאמנות, אבל עדיין הסכומים הם קטנים ביחס להשקעה.
מיה הלוי: השקעה בתלמיד שמגיע למוזיאון היא בסדר גודל של בין 80 ל-100 שקל, כי הוא פשוט עולה יותר ממבקר רגיל.
מיה הלוי: אתה רוצה שהוא יעלה יותר, הוא מודרך בקבוצה קטנה, מפתחים לו פעילות מיוחדת, מתאימים את זה לחינוך המיוחד, מתרגמים את זה לערבית, עושים התאמות למגזר החרדי, מוצאים פעילויות מיוחדות לתלמידים מואצים, עושים פעילויות מיוחדות לתלמידים יותר אטיים.
מיה הלוי: בכל הדבר הזה בעצם המוזיאונים זה התשתית והפיצוי לזה לא ניתן.
מיה הלוי: אתה לא יכול לגבות את זה, לא ממערכת החינוך, ואנחנו גם יודעים שהעלות שאתם מרשים לגבות מוגבל.
מיה הלוי: זאת אומרת אין כאן אפשרות, גם אם מישהו רוצה לשלם לי, כשהוא יכול לשלם, כי הסל מאוד מוגבל, הוועדה מגבילה את תשלומי ההורים.
מיה הלוי: כך שיש כאן בעצם די סד שבתוכו אנחנו פועלים.
מיה הלוי: אבל אתם נמצאים פה היום בפתיחה של יום סיור בירושלים, אתם התחלתם עם המוזיאונים, אתם תכירו את המורכבות של ירושלים בתחומים השונים.
מיה הלוי: בגלל שהעיר כל כך מגוונת בפעילות, חשבנו לתת לכם נקודות מבט, אבל את הכל מוביל ועד אחד משותף שמנסה להתגבר על השוני ועל המתח הקיים בינינו.
אלכס מילר: אני רוצה בקצרה שני דברים, לפני שאנחנו מתקדמים.
אלכס מילר: אני מאמין שבסוף אנחנו נעשה גם סיכום מסודר, אבל לפחות שיהיה לנו רשום.
אלכס מילר: קודם כל אני אפנה, אפילו היום אני אדבר עם סטס, לבדוק אפשרות לעשות מפגש עם פורום המוזיאונים בכל הארץ ולבנות אפשרות אסטרטגית שיווקית למוזיאונים.
אלכס מילר: לא דרך העיריות, אלא ממש אקסקלוסיבית , לבדוק אם האפשרות הזאת קיימת.
אלכס מילר: דבר שני, אני אשמח לקבל מכם, מהיועצים המשפטיים שלכם, את העניין של הכרת המס ויכול להיות שאנחנו נתקדם עם הצעת חוק.
אלכס מילר: יש לנו כבר ניסיון עם הצעות חוק בנושא של המיסוי, לי לפחות דרך ועדת הכספים, אז אני מאמין שעם ההיגיון הבריא אנחנו נוכל להגיע לאיזה שהיא פריצה גם בעניין הזה.
אלכס מילר: אני מאמין שאותם הדברים יעלו עוד במשך הביקורים שלנו במקומות אחרים.
אלכס מילר: רק תרכזו, רבותיי, באמת.
אלכס מילר: בלי להיכנס לדמגוגיה כללית, אם יש בעיות, דברים ספציפיים, כמו הנושא של משרד התיירות, כמו הנושא של הכרה במס, תצביעו עליהם, תחשבו, יש לנו עוד כמה מפגשים היום שאנחנו צריכים לעשות ותעלו את זה בצורה מסודרת, יכול להיות שבחלק אנחנו ניתן פתרון, בחלק פחות, אבל שזה יהיה מסודר.
אלכס מילר: קשה לנו מאוד לפתור דברים גלובאליים שכולכם יודעים שמשנה לשנה אתם מעלים אותן סוגיות, אבל הן לא מתקדמות.
אלכס מילר: בואו נתחיל לחשוב תכל'ס ולראות איפה הנקודות שאנחנו יכולים להצביע עליהן ולעשות שם תיקונים.
אלכס מילר: נאזם, מתי בפעם האחרונה היו תערוכות בכנסת של המוזיאונים?
קריאה: אני מנסה לקדם את זה.
אלכס מילר: תעזור קצת.
מיה הלוי: אני רוצה לפתוח את הנקודה האחרונה וזה החוק החדש שאנחנו מדברים על כניסה חינם לילדים.
מיה הלוי: אנחנו מאוד בעד החוק הזה, אבל אנחנו מוכרחים למצוא את מנגנון הפיצוי.
מיה הלוי: ההכנסות העצמיות של המוזיאונים היום הן מרכיב מאוד משמעותי.
מיה הלוי: אנחנו מאוד רוצים לראות יותר ילדים, במוזיאונים כמו שלנו זה מרכיב מאוד מרכזי, כמובן, זה למעלה מ-50% מהמרכיב, זה 60%-70% מהמרכיב של הקהל שלנו.
מיה הלוי: זאת אומרת כניסה חינם זה פשוט להרוג את המוסדות האלה.
מיה הלוי: יש מנגנונים מצוינים שנעשו, כמו שנעשה בחוק אזרחים ותיקים.
אלכס מילר: החוק של אורבך מדבר על תקצוב?
מיה הלוי: בלי תקצוב.
שוש יניב: הרעיון שלו הוא שכשילדים יבואו למוזיאון המדע, מחר ינהרו אחריהם ההורים, הדודים, הסבים והסבתות ומזה היא תתפרנס.
מיה הלוי: אבל אין לזה שום סעיף תקציבי, להבדיל מהנושא של הפריחה שהיתה בתיאטראות עם הכניסה של חוק אזרחים ותיקים, שהיה לזה פיצוי.
מיה הלוי: זאת אומרת יש בפירוש אפשרות לעודד אוכלוסיות, יש בפירוש אפשרות להגיד שילדים הם בסדרי עדיפות שלנו לפני אחרים, אבל לא יכול להיות שלנטל הזה לא יהיה שום ביטוי ואני חושבת שיש מנגנונים שהמדינה פיתחה עם חוק אזרחים ותיקים, רק צריך ליישם אותם.
אלכס מילר: שאני אבין.
אלכס מילר: אם נגיד החוק שלו עובר, עזבו הורים, קודם כל בית ספר, ברגע שזה חינם---
מיה הלוי: נכון, הרג אותנו, אנחנו סוגרים את הדלת למחרת.
אלכס מילר: רגע, אז אם אנחנו עושים בחוק הזה תיקון שזה יהיה אך ורק מוגבל נגיד לכניסה אישית ולא---
מיה הלוי: אז כל ילד יבוא אישית, אתה לא יכול, אין דבר כזה.
יהודית גידלי: זה צריך להיות אולי יחד, מבוגרים וילדים, זאת אומרת זוג הורים יכול להביא את---
מיה הלוי: אבל מה זה?
מיה הלוי: ואם המשפחה עם הרבה ילדים?
אלכס מילר: שזה לא יהיה קבוצתי.
מיה הלוי: אבל זה יקרה, כי אז המורה באה, אומרת לילדים, תלכו למוזיאון ואני אבוא ואדריך אתכם.
שוש יניב: או לחילופין יש את החופש הגדול שאני מקווה שמיה מתפרנסת בכבוד מזה שהמון ילדים עם משפחות באים לעשות פעילות.
מיה הלוי: אנחנו לא יכולים לעמוד בזה, זה נזק כלכלי.
מיה הלוי: יש לזה מנגנונים.
כלנית שמיר: באזרחים ותיקים, למשל לתיאטראות, אנחנו נותנים 10% מההכנסות העצמיות כפיצוי עבור הכניסה.
מיה הלוי: אבל אנחנו מדברים פה על מספרים אחרים.
דור: ובמוזיאון אתם מכמתים, אתם ממש סופרים אחד אחד.
אנסטסיה מיכאלי: אם כן לעשות שינוי, ואני אומרת את זה כאם לארבעה ילדים עם ניסיון גדול של מוזיאונים ורצון לתת חינוך לכולם, אתם נותנים מנוי לשנה, תאריכו את זה לשלוש שנים למשפחות.
מיה הלוי: אפשר למצוא המון מנגנונים, את צודקת.
מיה הלוי: למשל אנחנו יש לנו כרטיס משפחתי, שאנחנו לא סופרים כמה ילדים מגיעים.