GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
לנה קריינדלין: עניינית, זה מוזיל את הכרטיס לבערך 40% ברגע שאתה עושה את זה, ומכיוון שנכון לרגע זה הכרטיס הממוצע של תיאטרון גשר הוא הכי גבוה בתל אביב, רק בגלל שאין מנויים, ברגע שנעשה את זה, זה יגיע לאותה רמה.
ניצן הורוביץ: מה המחיר של הכרטיס עכשיו?
לנה קריינדלין: אמיתי או על הנייר?
ניצן הורוביץ: לא, כשאתה בא לקופה וקונה.
לנה קריינדלין: כשאתה בא לקופה כתוב לך 200 שקל כרטיס, אחר כך מתחילות הנחות, אחר כך מתחילים מבצעים, אחר כך מתחילים זה, בממוצע 62 שקל.
ניצן הורוביץ: אבל אין מנויים.
ניצן הורוביץ: אז איך המבצעים בדיוק הולכים?
ניצן הורוביץ: איך משיגים אותם?
לנה קריינדלין: יש לנו מנויים לוועדי עובדים.
לנה קריינדלין: אין לנו מנויים לקהל הרחב, אבל לוועדי העובדים.
ניצן הורוביץ: זה מה ששאלתי, מכלל הצופים כמה מנויים וכמה חופשי?
לנה קריינדלין: אני לא יודעת להגיד לך, 20%.
אלי זוהר: יש 20% הסדרים שנעשים דרך ועדי עובדים, כל השאר הם חופשיים.
אלי זוהר: גם חופשיים מתארגנים על ידי מבצע, למשל אנחנו עושים החודש הזה---
לנה קריינדלין: יש פסטיבל יולי.
לנה קריינדלין: כל יולי אנחנו עושים פסטיבל כזה, כי ביולי מאוד קשה למכור כרטיסים ואין הצגות חוץ ואתם יודעים שאנחנו מציגים גם פה וגם בחוץ, כשקונים, בכל מיני מקומות רחוקים כמו בת ים, שכונת התקווה, רחובות, הרצליה, רעננה וכולי.
ניצן הורוביץ: אני מתקשה לראות את התמונה.
אלי זוהר: תשאל.
ניצן הורוביץ: כמה צופים יש לכם בשנה?
לנה קריינדלין: פה 150 הצגות כפול 800.
לנה קריינדלין: ובחוץ עוד 170 הצגות כפול 600.
ניצן הורוביץ: אז יש הצגה כמעט כל יום.
לנה קריינדלין: אבל לפעמים פה ולפעמים בחוץ, וכשאין פה, אנחנו משכירים את האולם.
לנה קריינדלין: כמו כשיוצאים מהבית, ישר משכירים את הבית, כדי שהבית לא יעמוד ריק ומישהו יישן במיטה שלנו.
ניצן הורוביץ: ולאיזה סדר גודל של תמיכות אתם מצפים כדי להגיע לאיזה סוג של---
אלי זוהר: אני אתן לך תמונה עולמית.
ניצן הורוביץ: אתה יודע, אתה מכיר את זה בכנסת, אין גורם אחד, לא משנה מאיזה תחום במדינה, שבא ואומר שיש לו מספיק.
אלי זוהר: לא, אין שאלה של מספיק או לא.
אלי זוהר: הכנסה עצמית בתיאטרון, במוסד אמנותי, לא יכולה לעלות על 40%-45%, כל השאר צריך להיות תמיכה.
אלי זוהר: זה כלל אוניברסלי, בכל העולם.
אלי זוהר: בעולמות התרבותיים ההכנסה העצמית היא 20%-30% ומשמעות העניין שהכנסה עצמית, דהיינו הריצה שלנו אחרי הכרטיסים.
אלי זוהר: ..
אלי זוהר: למה אני אומר 33% תמיכה?
אלי זוהר: כי את ה-67% אנחנו צריכים להביא גרוש לגרוש.
ניצן הורוביץ: ולמה ההבדל הזה ביניכם לבין תיאטראות אחרים?
אלי זוהר: כי אנחנו לא מקבלים תמיכה עירונית.
אלי זוהר: באר שבע מקבל מהעירייה וחיפה מקבל מהעירייה ותיאטרון החאן מקבל מירושלים, וגם התקציב שלנו, היקף התמיכה שלנו, נעשה בהתאם לכמות היצירה והתמיכה היא חלקית, כי העירייה לא משתתפת בזה.
לנה קריינדלין: בינינו אני אגיד לך, ב-50% היינו מסתדרים, 60% זה אידיאלי, זה לפי כל הכללים של תיאטרון רפרטוארי נורמלי שיכול לקחת זכות גם לטעות לפעמים.
אלי זוהר: זו בעצם הבעיה העיקרית, ואלה שתי מנטרות שיוצאות מהתמונה; תקציב ראוי ותמיכה ראויה.
אלי זוהר: אלה לא קיטורי.
אלי זוהר: .. ועדת שלח שישבה לפני 15 שנים קבעה בדיוק כמה תקציב ראוי לכל תיאטרון והתוצאה תהיה שגם לא יצליחו לייצר עודף פרודקשן.
איתמר גורביץ: רבותיי, אנחנו צריכים להתחיל לזוז.
אלכס מילר: נעשה סיבוב קצר.
אלכס מילר: תיאטרון סוזן דלל.
יאיר ורדי: אנחנו במרכז סוזן דלל.
יאיר ורדי: המקום נחנך באוקטובר 89', תרומת משפחת דלל.
יאיר ורדי: האמא ישראלית, התחתנה עם ג'ק דלל מלונדון.
יאיר ורדי: הם חשבו להקים פה בישראל מתנ"ס לתרבות ומרכז למחול.
יאיר ורדי: במרכז יש את להקת בת שבע ואנסמבל בת שבע, יחד עם ענבל פינטו ואבשלום פולק, הפקות מרכז סוזן דלל, תיאטרון לילדים ולנוער והמרכז האתני ענבל, בבניין השלישי.
יאיר ורדי: המרכז מריץ בין 750 ל-800 מופעים במהלכה של השנה, על כל שלושת אולמותיו, יש רחבות לפעילות בחודשי הקיץ הארוכים, אם זה במה גדולה, אם זה פעילות פסטיבלית.
יאיר ורדי: יש לנו שלוש להקות, כמו שאמרתי, ענבל, בת שבע ואנחנו, יש פה נציגת להקת ענבל.
יאיר ורדי: אנחנו מתוקצבים על ידי מדינת ישראל במיליון ו-20 שקלים, מעיריית תל אביב-יפו מיליון ו-720 שקלים.
יאיר ורדי: כל שאר ההכנסה, עד 12 מיליון שקלים, זה הכנסה ממכירת מופעים, שכירויות, קרנות, כנסים, כך שאחוז ההכנסה העצמית הוא גבוה מאוד.
יאיר ורדי: כך גם להקת פינטו וגם להקת בת שבע.
יאיר ורדי: זה הבית של המחול הישראלי בארץ, זה הבית שמייצא מחול ישראלי לרחבי העולם.
יאיר ורדי: רק אתמול חזרנו ממונפלייה, להקת בת שבע מסוזן דלל, שם מופיעים שמונה יוצרים ישראלים במסגרת של תל אביב דאנס, אם זה להקת בת שבע, סוזן דלל, יוסי פרל, עמנואל גת, שכטר ויובל פיק ותמר חורב.
יאיר ורדי: זו נוכחות מרשימה ביותר במונפלייה.
יאיר ורדי: כמו שאר הפסטיבלים ברחבי העולם, הלהקות שלנו מוזמנים לאורכם של הפסטיבלים ברחבי העולם.
ניצן הורוביץ: עכשיו מה הבעיות פה.
יאיר ורדי: אנחנו יושבים באולם סוזן דלל.
יאיר ורדי: זה האולם המרכזי, יש בו 370 מושבים.
יאיר ורדי: יש אולם ירון ירושלמי 222 מושבים, יש אולם ענבל 150 מושבים, יש סטודיו בבניין בת שבע שיש בו 180 מושבים לצורך מופעים.
יאיר ורדי: זאת הפעילות השוטפת.
יאיר ורדי: אנחנו מריצים פסטיבלים שאנחנו הקמנו, יש פרויקטים מיוחדים, אם זה גוונים, הרמת מסך.
יאיר ורדי: ..
יאיר ורדי: אנחנו מזמינים אורחים מרחבי העולם למופעים ויש פה פעילות שוקקת של כל המחול הישראלי.
יאיר ורדי: כולו מתרכז במרכז סוזן דלל.
יאיר ורדי: מדי פעם יש שיתופי פעולה עם האופרה הישראלית.
יאיר ורדי: אנחנו עושים פעילות משותפת ונהנים מקהלים נוספים ובאמת שם הבמה גדולה יותר ונוחה יותר.
יאיר ורדי: בעיות.
יאיר ורדי: זה מה שאתה---
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אולי אין.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אולי סוף סוף יהיה משהו שאין בעיות.
ניצן הורוביץ: אז אין בעיה, נשתה קפה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נצא מכאן בריקוד אם תגיד שאין בעיות.
יאיר ורדי: יש בעיות.
יאיר ורדי: יש בעיות שתקציבים מצטמצמים.
יאיר ורדי: למחול הישראלי קיצצו בתקציב השנה כמה מיליון, יש מיליון ומשהו פחות, מיליון פסיק 1,2.
יאיר ורדי: יש לנו בעיות של הכרה באירוח הלהקות מחוץ לארץ, מסין, שלא קיימות ברחבי העולם, ועלינו לשלם להביא להקות, יש בעיה בשכר של האמנים שהוא מאוד מאוד נמוך, הרי חיי רקדן קצרים מאוד, מכאן הבעייתיות היא חריפה מאוד בתקופת ריקודו, ואז מרוויחים בין 7,000 ל-8,000, הרקדנים הבכירים ביותר בישראל.
יאיר ורדי: יש בעיה של תזרים המזומנים של ממשלת ישראל לגופי המחול, ויש ביורוקרטיה מעייפת ומעצבנת ומקוממת ומרגיזה לאורכה של השנה.
יאיר ורדי: ההתנהלות מול משרדי הממשלה, בואי נאמר משרד אחד, יש מספר גופים שנהנים גם מפרויקטים ייחודיים עם משרד החוץ, משרד הקליטה, אבל סך הכל המשרד התומך הוא משרד התרבות ושם הביורוקרטיה חוגגת ומעצבנת מאוד.
יאיר ורדי: זו מלחמה.
יאיר ורדי: הפכתי מרקדן לאיש כספים, אני עוסק כל היום בתקציבים, לתקן ולהוסיף ולהעביר ולשנות, עד כדי 85% מלפני שנה או שנתיים, ותקבל עוד 25%...
יאיר ורדי: לצורך זה אנחנו מחזיקים יועץ כלכלי, זה עולה עוד כסף, רואה חשבון, זה עולה עוד כסף, ייעוץ משפטי, זה עולה עוד כסף, והכספים, במקום שינותבו לעשייה פה על הבמה, אנחנו מתעסקים עם דברים מקוממים ומרגיזים.
יאיר ורדי: שלא קיימים ברחבי העולם.
יאיר ורדי: מלה אחת טובה או כמה טובות; המחול הוא השגריר הכי מקובל והכי ידוע והכי מרגש של ישראל בעולם, מכל הזוויות.
יאיר ורדי: אנחנו מוזמנים, כפי שאמרתי, לכל הפסטיבלים, הלהקות מתקבלות באהבה ואהדה רבות.
יאיר ורדי: וזאת התמונה בכללותה, היא יפה מבפנים כשמסתכלים החוצה, והיא כואבת ומקוממת כשמסתכלים על הבעיות, אבל סך הכל המחול זו אולי הפעילות הכי דינמית והכי פעילה והכי יצירתית בישראל כיום, כי רובה, כמעט כולה, ישראלית, מתוך הבית, מתוך עמנו, וזה מאוד מרגש.
יאיר ורדי: יש לנו 61 יוצרים עצמאיים שהם פעילים בשטח, ועשר להקות, מגדולות עד בינוניות, שבעים מגמות מחול בבתי הספר ברחבי הארץ, וזו פעילות אדירה.
קריאה: יש קהל והאם הוא בא?
יאיר ורדי: האם הוא בא?
יאיר ורדי: זה תלוי במוצר, כמו בכל דבר.
יאיר ורדי: אנחנו מאוד משתדלים להיות קיימים לאורכה של השנה ולאורכם של מופעים ולאורכה של...
יאיר ורדי: אני יודע שאנחנו נוכחים, אנחנו קיימים ואנחנו גם מאוד טובים, ואנחנו מקבלים הכי מעט כסף מכם, ופה אני צריך את העזרה שלכם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה לשאול בבקשה, רקדן ברמה, יש לנו רקדנים ברמה בינלאומית, רקדנים ברמות כאלה באירופה, באמריקה, בעולם הנאור, מה שכרם?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מעניין אותי לדעת.
יאיר ורדי: אני לא יודע, על זה קשה לי לענות.
יאיר ורדי: אני יודע שהסכומים שאנחנו משלמים ללהקות הריקוד הם לא קטנים, הם לא נורא גבוהים, כי אנחנו עושים משאים ומתנים.
יאיר ורדי: רקדן בלהקת בלט בבית אופרה בטח מרוויח יפה מאוד, אני מניח, הרבה מאוד דולרים, רקדן בלהקה עצמאית בטח עובד פר פרויקט, שוכרים אותם לתקופה של ארבעה חודשים, משלמים לו ככה וככה וזהו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואצלך?
יאיר ורדי: אצלי הם פר שעות ומופעים.
יאיר ורדי: יש לנו שתי הפקות של מרכז סוזן דלל---
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, כשאין לך מופעים---
יאיר ורדי: לא, אני מזמין את גברתי לחזרה, אני משלם לה לחזרה.
יאיר ורדי: אני משלם לך בעבור המופע.
יאיר ורדי: אם יש לי 520---
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ואם אין להם הופעות, אין חזרות, אז---
יאיר ורדי: הם עובדים במקומות אחרים, עם פינטו, עם מישהו אחר.
יאיר ורדי: יש 61 יוצרים בארץ, כך שהם מתחלקים בין כל היוצרים.
יאיר ורדי: הם לא חיים בנוחות, הם צריכים ללמד, הם צריכים לעבוד במלצרות, הם צריכים לעבוד בדוגמנות, הם צריכים לעשות המון דברים כדי להשלים הכנסה.
יאיר ורדי: בהחלט.
יאיר ורדי: הלוואי והייתי יכול לשלם יותר כסף ולהחזיק אותם במשכורת מלאה לאורכה של השנה.
קלאודיו קוקן: מה שצריך להסביר זה שמדי יום יש פה מופעים של להקות שונות.
קלאודיו קוקן: לכל להקה יש את הרקדנים של עצמה ולרוב הלהקות הגדולות משלמות חודשי.
קלאודיו קוקן: לנו, למרכז סוזן דלל, יש שתי הפקות שעליהן אנחנו משלמים ככה.
קלאודיו קוקן: במקרה אחר, של אגודת הכוריאוגרפים, למשל, שזה כל האיגוד של היוצרים העצמאים במופעים פה, הם כן משלמים בדיוק באותה צורה שאנחנו משלמים, שזה פרויקטואלי, לא משכורת חודשית.
קלאודיו קוקן: ברור לי שמי שעובד בחוץ לארץ, בבירות הגדולות בעולם, ניו יורק, פריז, לונדון, אלה אנשים שאחרי איקס שנים יכולים לעמוד מול משכנתא, משהו כזה.
קלאודיו קוקן: פה בארץ, רקדנים לא יכולים.
קלאודיו קוקן: רקדנים ירקדו באחת מהלהקות הגדולות והם לא יצליחו להגיע לזה, וזה המינימום, להגיע למשכנתא.
ניצן הורוביץ: אנחנו גם אמורים לפגוש מישהו מבת שבע.
יאיר ורדי: כן, נזוז לסטודיו.
יאיר ורדי: שם קריר ונעים ויש קפה ועוגיות, כך שאפשר להירגע.
יאיר ורדי: תיאטרון סוזן דלל
יאיר ורדי: ברשותכם, זו גב' דינה אלדור, היא המנהלת הכללית של להקת המחול בת שבע ואנסמבל בת שבע, וזו הגב' אפרת שהיא המנהלת הכללית של ענבל, פינטו ואבשלום פולק.
יאיר ורדי: כולם יושבים ועובדים פה במרכז סוזן דלל, ומכיוון שהביקור הוא למען המחול הישראלי, אני מעביר את זכות הדיבור לדינה שתספר על הלהקה בכמה מלים, ואם יהיה זמן אנחנו נקפוץ לראות את הבניין של בת שבע.
יאיר ורדי: שווה צפייה, זה מעניין.
יאיר ורדי: דינה, בבקשה.
דינה אלדור: ברוכים הבאים ותודה על הזמן שהקדשתם לתחום המחול.
דינה אלדור: יאיר ואני זה עתה חזרנו ממונפלייה, שם הוצגה תכנית מיוחדת ועשירה במיוחד של מחול ישראלי תחת הכותרת 'תל אביב- מונפלייה'.
דינה אלדור: תל אביב, משום שמנהל הפסטיבל ראה אותה בשנים האחרונות כבירת מחול בין לאומית, כמו שהיו בריסל, ניו יורק ומקומות אחרים בהיסטוריה של המחול וכעת תל אביב מככבת בעולם.
דינה אלדור: אנחנו פועלים כלהקת בית במרכז סוזן דלל, אנחנו בלתי נפרדים, כמו שאתם רואים, אנחנו פועלים ביחד והמטרה שלי ושל יאיר, שלנו, מעבר למצוינות של הלהקה הספציפית שלנו, הלהקות הספציפיות שלנו, באמת לקדם את תחום המחול בארץ, לבסס אותו, לתת תנאים נאותים וראויים לרקדנים, בימה ראויה ונאותה, וזהו, פחות או יותר.
דינה אלדור: בת שבע וגם מרכז סוזן דלל נחשבים למסמנים גבוהים בסרגל מצוינות בין לאומי.
דינה אלדור: המרכז, אני מדברת כי המרכז ממעיט תמיד לדבר ולא מדבר---
יאיר ורדי: אני גם רוצה לשמוע מה את חושבת עליי.
דינה אלדור: המרכז נחשב למופת ודוגמה בכל העולם, כמרכז שמציג מחול 360 וכמה ימים בשנה, כל יום, כל יום, כל יום, מקדם ומטפח מחול מקומי וכמו שאמרתי כבר, באמת הציב אותו בסטנדרט בין לאומי.
דינה אלדור: וכמובן להקת בת שבע, שמאז שהוקמה, עוד מעט 50 שנה, ובשני העשורים האחרונים, תחת ניהולו של אוהד נהרין, גם מסמנת רף, אמת מידה, של מצוינות בקנה מידה בין לאומי.
דינה אלדור: על הלהקה.
דינה אלדור: אנחנו מקיימים כ-250 הופעות בשנה, בתל אביב ובכל רחבי הארץ.
דינה אלדור: אנחנו מופיעים רבות ונמרצות ביישובים מרוחקים מן המרכז, בפריפריה, גם לקהל צעיר וגם לקהל מבוגר ומופיעים הרבה מאוד בחוץ לארץ.
דינה אלדור: הקשיים.
דינה אלדור: איחור בלתי נתפס בהודעה על סכום התמיכה השנתית.
דינה אלדור: התקציב שלנו בנוי, 30% מהקצבות, 30% מהכנסה עצמית, שאנחנו מרוויחים ברגליים, בהופעות מאוד נמרצות, ו-30% מתרומות שאנחנו מגייסים מקרנות ומתורמים פרטיים.
דינה אלדור: הודעה על גובה התמיכה קיבלנו רק לפני כעשרה ימים, כשאנחנו באמצע שנת עבודה, בטח שבתאריך הזה אין באפשרותנו לשנות תכנית עבודה, זה מחייב אותנו לעבוד למעשה בצורה לא אחראית.
דינה אלדור: אנחנו מנהלים תקציב גדול, בין 17 ל-18 מיליון שקלים, איך אני יכולה להרגיש שאני פועלת בצורה אחראית כשאני לא יודעת מה סכום ההקצבה שיהיה לי נכון לתאריך הזה.
דינה אלדור: לא רק האיחור בהודעה, גם התזרים המאוד מאוד קשה, אנחנו משלמים 65 משכורות בחודש, בגלל האיחור בהודעה וכל מנגנון המקדמות, אנחנו כל חודש מוצאים את עצמנו במצוקה תזרימית.
דינה אלדור: הרבה מאוד ביורוקרטיה לחלץ את הכסף, וכמו שאתם משערים, אנחנו גוף עם מטה מאוד רזה, מאוד מצומצם, אנחנו מאוד חסכוניים, כמו כל עמותות התרבות בארץ, אין לנו מחלקת כספים של עשרה אנשים, יש מנהלת חשבונות אחת, מנהלת כספים אחת, ואם היא נשחקת ואני נשחקת בטלפונים ומאמצים, איפה התמיכה ומתי תגיע ומה יהיה, כי אנחנו מחויבים לשלם משכורות ולשלם לספקים בזמן, זה פשוט שוחק את האנרגיה היצירתית שלנו.
דינה אלדור: במקום לעשות דברים טובים, אנחנו נאבקים, זה פשוט מאבק שמתיש.
דינה אלדור: אני חושבת שזה נכון לגבי כל הגופים היוצרים במחול, נראה לי לגבי כל הגופים, אני יודעת מקולגות בתחומים האחרים, בתיאטראות, מוזיאונים ותזמורות.
דינה אלדור: מאוד מאוד קשה.
דינה אלדור: אלה הקשיים המרכזיים שלנו.
דינה אלדור: אנחנו לא נדבר על גובה תקציב התרבות ועל החלק שמיועד למחול, אלה קרבות מסוג אחר, אבל---
ניצן הורוביץ: אבל את אומרת, מה שכבר מגיע שיגיע בזמן.
דינה אלדור: מה שכבר מגיע, שיודיעו לנו, שייתנו לנו לעבוד באופן אחראי.
דינה אלדור: בדצמבר אנחנו מגישים לוועד המנהל תכנית עבודה מסודרת, שעמלנו עליה, בדקנו אותה, מספרים נבדקו ועל פי התכנית הזאת אנחנו יוצאים לדרך, ובסוף יוני אני מקבלת הודעה שקיבלתי איקס אלפי שקלים פחות.
דינה אלדור: אני אפילו לא יודעת אם יש לי את הכסף לקיים את תכנית העבודה.
דינה אלדור: זה לא אחראי, באמת לא אחראי, אני לא מרגישה שאני עובדת בצורה אחראית.
דינה אלדור: ובוודאי שאין לי אפשרות היום לבטל הפקה, או לקצץ בכוח אדם, או לעשות ככה, או לחסוך פה או לחסוך שם, אין לי דרך להתנהל.
דינה אלדור: לא רק לגבי שנת הכספים 2011, אנחנו בנויים קדימה.
דינה אלדור: בתחומים שלנו עובדים קדימה, ל-2012 ו-2013.
דינה אלדור: כשאני מסכמת דברים ל-2012 ו-2013, שוב, אני מרגישה שאני לא עושה את זה בצורה אחראית.
אלכס מילר: כמה יש לך הופעות מבחוץ לכאן?
דינה אלדור: כ-100 מתוך ה-250.
אלכס מילר: זה גם עובד לפי מנויים, או פר הצגה?
דינה אלדור: זה פר הצגה.
דינה אלדור: העבודה החדשה של אוהד נהרין, שהועלתה בפסטיבל ישראל בדיוק לפני חודש וקצת, כבר הופענו איתה בכרמיאל, בגני תקווה, יש לנו הופעות שכבר משובצות בבאר שבע ואנחנו באמת מסתובבים הרבה מאוד בארץ.
אלכס מילר: יש לכם תקנה מיוחדת למחול, או שזו תקנה ל---
דינה אלדור: יש תקנה לאלדור.
יאיר ורדי: יש קריטריונים ללהקות המחול.
אלכס מילר: כמה יש?
ניצן הורוביץ: נתמכות.
יאיר ורדי: בערך עשרה גופים קיימים, פלוס 61 יוצרים עצמאיים שרשומים בעמותת הכוריאוגרפיים, לא בהכרח כולם נתמכים, יש בתי ספר למחול, יש אולפנות למחול, יש פרויקטים מיוחדים למחול.
אלכס מילר: אתם גם מחזיקים בתי ספר ללימודים, שאתם מלמדים ריקודים?
יאיר ורדי: אנחנו לא, זו החלטה עקרונית, להתרכז ביצירה הישראלית.
יאיר ורדי: בבתי הספר, יש בתי ספר ש... יש אולפנות מחול, יש מסלולי מחול שמכשירים רקדנים, יש אקדמיה, יש סמינר, יש גופים אחרים.
יאיר ורדי: אנחנו מתרכזים ב---
אלכס מילר: אתם פאר היצירה בלי---
יאיר ורדי: יש שיעורים פרטניים שאנשים שוכרים את הסטודיו ועושים שיעור.
אלכס מילר: ומה קורה כאן כשאתם מופיעים בחוץ, מישהו שוכר מכם את המקום?
יאיר ורדי: סוזן דלל עובד יום יום.
יאיר ורדי: כפי שאמרתי, יש המון מופעים במהלכה של השנה.
יאיר ורדי: אם בת שבע לא פה, אז פינטו פה, אם פינטו לא פה, סוזן דלל פה, או הקיבוצים, או הבלט, או כל היוצרים העצמאיים, או פרסקו, או קמיע, או מריה קונגו, מי שישנו.
יאיר ורדי: יש פה מלחמה על תאריכים, אנחנו גם במצוקת תאריכים, אין לנו מספיק מועדים לאור כל הפעילות האדירה של המחול שנוצרה.
יאיר ורדי: יש דבר אחד נפלא, יש לנו בית, מה שאי אפשר לומר על הרבה אמנויות, יש לנו בית שמזוהה עם המחול וזה נפלא.
יאיר ורדי: זה מאפשר לעשות עולם ומלואו, אבל זה לא מספיק, הכסף מהמדינה לא עומד בכל הנדרש והנכון שיידרש והנכון שנעשה כאן במצבת המחול הישראלית וביצירה העצומה שקורית.
ניצן הורוביץ: המקום מוגדר כמתקן עירוני?
יאיר ורדי: לא, זו עמותה ציבורית, עם זיקה עירונית.
יאיר ורדי: המקום הוא של העירייה בהסכם חכירה של חמש שנים פחות יום, מול העמותה.
יאיר ורדי: זו עמותה ציבורית שנבנתה מנציגי עירייה, משקיפים מהמשרד, כי הרי גוף תומך לא יכול להיות חבר בוועד המנהל ואישי ציבור ומי שקשור למתחם, מי שתרם כספים, שתי המשפחות המזוהות פה, זה משפחת דלל ומשפחת ירושלמי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רק רוצה לחזק את מה שאתם אומרים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני הייתי ארבע שנים במועצת התרבות והאמנות, בתוך ארבע השנים הייתי גם חברה במדור תיאטרון וגם חברה במדור מחול ואני רוצה להגיד לך שאין מנוס אלא להכניס את הוועדה שלך, ועדה שאני חברה בה, ועדת החינוך והתרבות, לעובי הקורה, כי יש שם בעיה מאוד מאוד קשה, הביורוקרטיה שדיברו לפני...
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה מטורף, אתה צריך להיות פרופסור כדי להבין את כל מה שכתוב שם, כדי להבין באמת, כמו שאמרה דינה, אם מגיע לך השנה או שלא, באמצע השנה פתאום מגיע להם פחות כסף, ובאמת המינהל, אני חייבת לומר, מאוד משתדל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איפה אירית קאהן?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני אומרת לך שאני חושבת שאין מקום יותר מקצועי בארץ מאשר מינהל התרבות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הבעיה היא לא האנשים שעובדים שם, אלא באמת התקציבים והקריטריונים ואני חושבת שאנחנו ככנסת חייבים לפקח על זה .
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מעבר לזה שיש את התקציב, כמו שדיברו פה, צריכים לעשות שינוי ואולי המזל שאתה נפלת כרגע להיות שם, ואולי באמת נצליח לשנות משהו, כי זה פשוט נורא.
אלכס מילר: משרד התרבות כאן?
אלכס מילר: למה בכל מקום אומרים לנו על הסיפור הזה של העברות באמצע שנה, על חוסר הוודאות.
אלכס מילר: יש איזה שהוא עניין מהותי בסיפור הזה?
אלכס מילר: אני יודע שהתכנון של המשרד הוא בתחילת השנה, אתם מתכננים תקציב, אתם יודעים בדיוק מה הולך להיות, פלוס מינוס, כמובן, הדברים שהם זניחים, למול...
אלכס מילר: אי אפשר לעשות את זה, נגיד עם הגופים שהם כבר שנים נמצאים תחת תמיכות, אוטומטית, לפחות חלק מסוים של התקציב, שהם לא יחכו חצי שנה?
עירית פוגל: אז באמת אוטומטית אנחנו נותנים אחוז מסוים, איזה שהיא מקדמה, שבתיאטראות זה מגיע עד ל-65%.
עירית פוגל: אבל עדיין יש קריטריונים, חלקם של הקריטריונים הם ממשתנים כמותיים, זה אין שום בעיה, אנחנו מקבלים את הדיווחים מפיל"ת שאוספים עבורנו ומעבירים לנו במהלך ינואר, כי הגופים יכולים לדווח עד סוף השנה כמעט.
עירית פוגל: לגבי המשתנים האיכותניים, כאן הבעיה קצת יותר גדולה, יש לנו את המדורים השונים שהם יושבים והם בעצם מנקדים.
עירית פוגל: המדורים מסיימים את העבודה, מדובר על אנשים שהם אנשי ציבור שיושבים בהתנדבות, אז הם יושבים ובדרך כלל אנחנו מסיימים את העבודה עד אפריל.
עירית פוגל: עקב אכילס שלנו זה ועדת התמיכות.
עירית פוגל: ועדת התמיכות,שבה יושב נציג של האוצר, יושב עורך דין---
אלכס מילר: מתי היא מתכנסת?
עירית פוגל: אחת לשבוע.
אלכס מילר: כל שבוע?
עירית פוגל: משתדלים שכל שבוע.
עירית פוגל: זהו, שהאנשים האלה לא יכולים להקדיש יותר מכמה שעות בשבוע, כתוצאה מזה שהם---
אלכס מילר: כל אותם המקומות לא מגישים את זה בצורה מסודרת?
איתמר גורביץ: הם מטפלים ב-700 מוסדות.
איתמר גורביץ: במשרד התרבות 700 מוסדות נתמכים.
עירית פוגל: הוועדה לא הופכת להיות קלה, הוועדה הופכת להיות קשה משנה לשנה, כשדרישות החשבות עולות ועולות, דרישות היועצים המשפטיים על כל סייג, על כל הקלה, על כל חריג.
אלכס מילר: התקציב הוא לשנתיים, גם האישור---
עירית פוגל: אנחנו לשנה.
אלכס מילר: אבל למה?
אלכס מילר: כל המדינה עוברת עכשיו לתקציב דו שנתי, למה המשרדים עדיין ממשיכים לעבוד לפי תקציב שנתי?
אלכס מילר: מי קיבל את ההחלטה?
עירית פוגל: אצלנו זה שנתי.
עירית פוגל: אנחנו יודעים בתחילת השנה, בינואר, על כל התקציב.
אלכס מילר: אני מבקש להעביר בקשה כוועדה, שכל אותם האישורים שאתם נותנים יעלו לגובה מספיק שנותן מענה, פלוס מינוס 10%-5%, שזה לדעתי הקיזוז הרציונלי שאני רואה, לא יותר מזה.
אלכס מילר: אני לא מאמין שלמקומות שקיימים עשרים ושלושים שנה יהיה קיזוז של יותר מ-10% פלוס מינוס ולאשר את זה כפוף לתקציב המדינה.
אלכס מילר: אנחנו אישרנו תקציב לשנתיים, גם אתם תתחילו ליישר קו עם מה שהכנסת מאשרת.
עירית פוגל: אלה הוראות החשב הכללי.
אלכס מילר: אז אין בעיה, אם יש איזה שהיא בעיה בהיבט הזה, תבואו לכנסת, השרה יודעת לעשות את זה, ואנחנו נאשר לכם את הפעילות.
אלכס מילר: בשביל מה מאשרים תקציב לשנתיים?
אלכס מילר: בשביל שתהיה לכם אפשרות לתכנן.
אלכס מילר: אז מה עשינו---
איתמר גורביץ: אני רוצה לדייק יותר.
איתמר גורביץ: הם נותנים בהתחלה מקדמה של 20%, המקדמה השנייה תלויה באישור של תיק, התיק שאתה מגיש לבקשת תקציב וזה אבן מכשלה.
איתמר גורביץ: הממשלה קבעה את רואה חשבון אלחנאתי רפי, הוא המשרד היחידי שמטפל בכל הקצוות, הוא לא עומד בעומס ואם הוא לא אישר תיק, אין את המקדמה השנייה, בזה זה נגמר.
איתמר גורביץ: היה לפני כמה שנים עמנואל מודריק, שהיה נציג של החשב במשרד, הוא אישר עד ל-50% ועוד איכשהו חיו עם זה.
איתמר גורביץ: אבל היום אנשים מגיעים עם ה-20% לאמצע השנה.
איתמר גורביץ: ואנחנו נלחמים על זה, בדיוק לפי מה שאתה אומר, מוסד שקיים עשר, עשרים, חמישים שנה, לא יכול להיות שהוא לא יקבל בשוטף 1/12, כי יאשרו לו מתי שהוא את התקציב, אבל זה לא יעלה על הדעת שמתנים את זה כל הזמן , אם ואם ואם ואם, והוא לא מקבל.
אלכס מילר: יש לכם היסטוריה של אותה ועדת תמיכות שבעצם מישהו שם לא קיבל?
אלכס מילר: אני מדבר על הוותיקים, שמישהו שם היתה לו בעיה?
עירית פוגל: זה קורה.
עירית פוגל: גופים, למשל גשר, שלא עומד בתכנית הבראה, זה קרה.
עירית פוגל: חריגות שכר, יש דברים שונים, יש בעיות.
עירית פוגל: אבל הנוקשות של האוצר והחוקים הופכים להיות הרבה יותר חזקים מאיתנו.
אלכס מילר: אז אני מציע שאתם תציעו לנו איזה שהיא הצעה שתפתור את כל המשבר הזה בביורוקרטיה, אנחנו נתמוך בזה.
אלכס מילר: אם יהיה צורך, אנחנו נציע.
אלכס מילר: אני אשב עם כל האנשים הרלוונטיים לנושא הזה ואנחנו נציע גם אולי תיקון חוק בעניין של התמיכות ומבחינתנו זה דבר שצריך להיות כחלק מהמנגנון שהוא מנגנון הרבה יותר פשוט, לא צריכים להתעסק בכל שנה בכל העניין הזה של ללכת ולגשת ולחכות ולהתקזז, זה דבר מטורף.
אלכס מילר: אני מציע, יכול להיות שצריך לתת פה איזה שהוא מנגנון של ערבות ופשוט לעשות את זה אוטומטית, ואז פעם בשנתיים, פעם בשלוש, עושים בדיקה, אם עומדים בתנאים, ממשיכים הלאה, אם לא, עושים איזה שהוא קיצוץ.
אלכס מילר: אבל לא כל שנה להגיע ל...
אלכס מילר: יש למשרד התרבות עודף תקציב?
אלכס מילר: אתם מנצלים?
אלכס מילר: אין מצב, אין משרד אחד שמנצלים את כל---
עירית פוגל: אצלנו, שקל לא חוזר.
יהודית גידלי: משרד החינוך מנצל 97% או 98%.
דינה אלדור: אני יודעת שאצלי בתיאטרון שקל לא חוזר, מ-100 מיליון, אני רבע מתקציב המשרד.
אלכס מילר: רק תדעו שהסיבה היחידה שהכסף חוזר, כי מה שקורה, שבגלל כל הביורוקרטיה של ניצול תקציבים, מגיעים לחצי שנה ואז לא שווה לעשות את הפרויקט.
עירית פוגל: אנחנו מסיימים עד יולי את חלוקת התמיכות.
אלכס מילר: אז אנחנו באמת רוצים להבין איך אנחנו יכולים לסייע בכל השינוי של המנגנון הזה של התמיכות.
אלכס מילר: דבר שני, אני מציע שגם כל הנושא של התמיכות העירוניות, גם שם יש חגיגה אחת גדולה.
אלכס מילר: אני מבין שראש העיר,
אלכס מילר: ברגע שהוא רוצה להשקיע במקום מסוים, הוא בא והוא מכניס לשם את כל כובד המשקל שלו, מבחינת התקציבים, אבל לדעתי גם שם אתם צריכים למצוא דרך להתערב.
אלכס מילר: אם אתם מצפים שהרשות המקומית תיתן תמיכה לגוף כזה או אחר והוא קיים והוא במאטצ'ינג, תראו איך אתם יכולים לשתף פעולה בנושא של איזה שהוא אחוז שמחייב את ראש העיר לתמוך במקום כזה או אחר, בגלל שאתם מבקשים את המאטצ'ינג לפי קריטריון מסוים, ואז לא תהיה לו בררה, כי היום לדעתי הוא פשוט יכול לעשות מה שהוא רוצה, וזה בכל עיר ועיר.
אלכס מילר: היום הוא משקיע בזה, מחר הוא נותן בלעדיות לקאמרי או מחרתיים להבימה, אחר כך לגשר.
אלכס מילר: כל אחד עושה מה שהוא רוצה.
אלכס מילר: אם אנחנו רוצים לפתח את כל הסיפור הזה, צריכה להיות סינרגיה בין משרד התרבות לבין הרשויות המקומיות, וכך לדעתי יהיה אפשר... מה קורה עם רשות המסים מבחינת כל הנושא של תרומות?
אלכס מילר: יש פטור?
יאיר ורדי: 46.
אלכס מילר: יש לכולם 46?
איתמר גורביץ: לא לכולם, למי שמסודר יש.
איתמר גורביץ: להרבה מאוד גופים קטנים אין.
איתמר גורביץ: כי כמו שדינה או יאיר אמרו, כמה הם מוציאים על לקחת יועץ משפטי וחשב וכולי, יש גופים קטנים שהכוריאוגרף הוא גם המנהל, הוא גם הגזבר, הוא גם היועץ המשפטי, הוא גם הכל.
איתמר גורביץ: לאלה אין.
אלכס מילר: טוב, אז יכול להיות שצריך לדבר גם עם רשות המסים, ביצירת מנגנון הדומה לקולנוע.
אלכס מילר: כי בקולנוע אני יודע שיש מנגנון שיצרו שם לנושא של התרומות וההשקעות.
אלכס מילר: דרך אגב, זה צריך להיות לא רק תרומות אלא גם השקעות.
אלכס מילר: מה קורה עם השקעות?
אלכס מילר: זה גם פטור ממס?
איתמר גורביץ: כמו פיתוח מקור.
אלכס מילר: אני משקיע זר ואני בא מחוץ לארץ ואני רוצה להשקיע בהצגה מסוימת, אני נותן כסף, אני לא נותן את זה כתרומה, לא מתנה, אני עושה הפקה משותפת.
אלכס מילר: בקולנוע קיים חוק שנותן פטור ממס על כסף שנכנס מחוץ לישראל להפקות שהן הפקות משותפות.
דינה אלדור: זה לא עובד ככה אצלנו, אצלנו זו תרומה מיועדת.
דינה אלדור: , זו לא תרומה לתקציב שוטף, לפעילות שוטפת---
אלכס מילר: לא עשיתם אף פעם הצגות שהן הצגות משותפות?
דינה אלדור: זו תרומה שהיא מיועדת להפקה
אלכס מילר: אבל הוא לא יכול להרוויח מכרטיסים.
דינה אלדור: הוא לא מרוויח.
קריאה: אין מצב שהוא מרוויח מכרטיסים, אין בכלל מצב כזה.
אלכס מילר: אם הצגה יוצאת מחוץ לישראל ושם מריצים אותה בכל מיני תיאטראות ויש מכירת כרטיסים---
יאיר ורדי: אנחנו מקבלים שכר בעבור המופעים, אין חלוקת הכנסות ואין שום דבר.
קריאה: הם כביכול קונים את המופע והם אחראים על מכירת הכרטיסים.
יאיר ורדי: רציתי להגיד מלה אחת לפני אדווה, שיש עוד דבר, יש המון ביקורות.
יאיר ורדי: המון.
יאיר ורדי: זה מתחיל מביקורת משרד האוצר, זה עובר לביקורת מס הכנסה, זה עובר לביקורת רשם העמותות, כל אחד בזמנו שלו, על פי המועד שלו...
יאיר ורדי: זה לוקח מזמננו שעות וימים וכספים, אי אפשר ביקורת אחת שמחולקת, שמועברת לכולם?
יאיר ורדי: ועוד מלה, הם גם לא יודעים שום דבר כשהם באים לשאול, זה גם מעליב.
יאיר ורדי: אנחנו פה 22 שנה, תלמד מי אני קודם, מה עשינו, מה המבנה.
יאיר ורדי: והם מקבלים את כל החומר, קלסרים.