GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוסי שרעבי: מה שחשוב לי לומר זה משהו על האמירה לגבי תרבות וירושלים, כי ברור לגמרי שתרבות בכל הארץ זה דבר חשוב והעבודה עם מינהל התרבות היא חשובה, כל סוגיית התמיכות, ההקצבות, הקדמת המימונים וכל הסוגיות האחרות הן ללא ספק חשובות בכל מה שקשור בסדר היום של עולם התרבות בארץ בכלל, אבל אנחנו הגענו לאיזה שהיא מסקנה שהתרבות היא מנוע הצמיחה של העיר הזאת בכלל, לא רק בהקשר של תרבות כמו שהיא, אלא בכלל כצמיחה של העיר הזאת.
יוסי שרעבי: גם בממשקים של תרבות תיירות, גם בממשקים של תרבות והשכלה גבוהה.
יוסי שרעבי: זה לא סוד, אנחנו מדברים על זה כל הזמן, זה גם נאמר בהקשר של תיאטרון החאן, מרבית וטובי בתי הספר לאמנות והשכלה כבר נמצאים בעיר הזאת, אנחנו מתקשים להשאיר אותם בעיר הזאת.
יוסי שרעבי: ברור לגמרי שצריך לייצר כאן רצף שמצד אחד בתי הספר צריכים להיות אטרקטיביים, אחרי זה הגופים היוצרים צריכים להיות אטרקטיביים, התעסוקה צריכה להיות אטרקטיבית, זאת הדרך לחזק את העיר הזאת, וכמובן שהמנוע התיירותי היא חלק מזה גם כן.
יוסי שרעבי: אנחנו נמצאים במקום שבטח אסנת דיברה עליו ובטח דיברתם על זה בטח לפני כן ארוכות, אבל כל הקונספט של האזור הזה כולו, בית מזי"א נמצא בתוך מתחם שלם, שאנחנו רוצים להפוך אותו לקמפוס האקדמי של תחום הסטודנטים, או האקדמיה בתחום האמנויות והתרבות.
יוסי שרעבי: לא רחוק מכאן אנחנו מתעתדים להקים את מתחם מנורה, שזה בתי ספר לאמנויות, גם סם שפיגל וגם התיאטרון החזותי ואנחנו גם רוצים גוף מוזיקלי ויש ז'ראר בכר ועכשיו פתחנו את מרכז המעצבים.
יוסי שרעבי: יש כאן אסטרטגיה שלמה שנועדה להפוך את התרבות לעוגן כלכלי מרכזי בעיר הזאת וכמובן שאנחנו מחפשים את השותפים, והממשלה היא השותף המרכזי.
יוסי שרעבי: זה מאבק על העיר הזאת, חשוב לי להגיד את זה, זה לא רק מאבק על התרבות ועל היצירה בעיר הזאת, זה מאבק על העיר הזאת.
יוסי שרעבי: לנו ברור לגמרי שהערך המוסף הגדול ביותר של העיר הזאת זה היתרון היחסי שלה, זה עולם התרבות שנמצא בתוכה.
יוסי שרעבי: יש תקנת ירושלים אמנם, וכמובן התקנה נותנת סוג של עדיפות למי שעוסק כאן
יוסי שרעבי: בתחום התרבות וזו ברכה גדולה מאוד, זה בוודאי עוזר מאוד למוסדות איכשהו לעמוד ביעדים ובמשימות שלהם, קורים דברים בעיר הזאת, אבל זה תהליך אסטרטגי, זה תהליך שלוקח לו הרבה מאוד זמן, זו ספינה גדולה שצריך להניע אותה לכיוון אחר לגמרי.
יוסי שרעבי: התחלנו להניע אותה, התעשייה כאן היא הדבר החשוב ביותר כי היא מה שבסופו של דבר מייצרת את היום יום כאן.
יוסי שרעבי: כמובן שאנחנו רואים בממשלה את המרכיב אולי הדומיננטי, הדרמטי והכי חשוב כדי שנוכל לחולל את זה.
יוסי שרעבי: אני רוצה לומר שיש לנו שותפות טובה עם מינהל תרבות, עם משרד התרבות, עם מינהל התרבות.
יוסי שרעבי: אפרופו מה שסגן ראש העיר אמר, פפה , לגבי המאטצ'ינג, כמובן השותפות של המשרד עוזרת לנו לא רק בתחום התרבות, גם בתחום הספורט, ואני מברך על זה, אני מברך על הביקור שלכם, וכמובן שצריך להמשיך לראות את מה שקורה כאן, כי האתגר הוא גדול והמשימה לא פשוטה.
אלכס מילר: שוב, אני צריך להבין קונקרטי.
אלכס מילר: במה קונקרטית ועדת החינוך תסייע.
אלכס מילר: ממשלה?
אלכס מילר: אני לא ממשלה, אני רשות מחוקקת ומבקרת את הממשלה.
אלכס מילר: שיתוף הפעולה שלכם של המשרד הוא מבורך, אבל עד כמה אנחנו יכולים לסייע, אני צריך לשמוע דברים קונקרטיים.
אלכס מילר: כמו ששמענו כאן מהתיאטראות ומהמוזיאונים על הנושא של התמיכה מבחינת העניין של הוודאות, מתי מקבלים את הכסף, כמו ששמענו מהם על הנושא של סעיף 46, עם התקרה של ההכרה במס.
אלכס מילר: אלה דברים קונקרטיים.
אלכס מילר: אם יש דברים קונקרטיים, אני אשמח, וכל שאר הדברים, יש לנו פעילות, אנחנו פונים לעיריית ירושלים, אתם פונים אלינו, זו פעילות מבורכת, ואנחנו יכולים לעזור כשאתם עוזרים.
מיה הלוי: יש גם שמעלים נושאים לסדר היום.
מיה הלוי: זאת אומרת האם תקציב התרבות במדינת ישראל שממשיכה להתפתח ולהתרחב, שיש לה יותר מוסדות, לא צריך להתפתח בקצב הרבה יותר מואץ?
אלכס מילר: אין שום קשר בין מה שאת אומרת לעיריית ירושלים.
אלכס מילר: הנושא של התקציב של משרד התרבות, איך הדברים עובדים, אנחנו כל הזמן.
אלכס מילר: זה כרגע העניין על סדר היום, את כרגע בישיבה רשמית של ועדת החינוך, ככה מעלים את זה.
אלכס מילר: יש שתי אופציות, האופציה הראשונה לעשות את זה בישיבה בכנסת, והאופציה השנייה לעשות את זה כאן.
אלכס מילר: אני מעדיף לעשות את זה כאן, אז מבחינת ההעלאה לסדר היום, כל חודש הנושא של תרבות ואמנות עולה על סדר היום הציבורי בוועדת החינוך בסיורים שלה.
אלכס מילר: היינו בתל אביב, עכשיו אנחנו בירושלים, כנראה שאחרי הפגרה נהיה בעוד מקומות, אבל ככה מעלים את זה לסדר היום.
אלכס מילר: בסופו של דבר דברים משתנים.
אלכס מילר: כל פעם יש גם סוגיות שקשורות לשלטון המקומי ואז השלטון המקומי בחלק מהמקומות יודע מה הוא מבקש ובחלק מהמקומות הוא פחות יודע מה הוא מבקש, ובזה אני מציע שתהיו קצת יותר מגובשים ומסודרים מבחינת הדברים שאתם יכולים לפנות, כי מבחינתנו אנחנו כן יודעים להשפיע ברגע שבאים עם דברים קונקרטיים.
אלכס מילר: אנחנו לא מתעסקים בדמגוגיה.
אלכס מילר: ברגע שיש נושא שיכולים לבוא ולתקן אותו, אין בעיה, אנחנו לא מחפשים פתרונות, אנחנו פותרים בעיות שמעלים בפנינו בתכל'ס.
אלכס מילר: אני חושב שדווקא בנושא הזה אנחנו כן יכולים להתקדם בהיבטים קצת שונים.
אלכס מילר: אני לא יודע כמה אנחנו יכולים לעזור לעירייה, מבחינת הפעילות הכללית האסטרטגית של עיריית ירושלים, אבל מה שכן חשוב לי, שבסופו של דבר גם אנחנו נצליח לתת לכם פתרונות ממקורות אחרים, וזו מבחינתכם תהיה התוצאה הסופית שאתם מחפשים.
אלכס מילר: לכם זה לא משנה מאיפה זה בא, מהם, מהממשלה, מכסף שאתם מקבלים מתרומות או מעוד...
אלכס מילר: בסופו של דבר אתם צריכים לראות את התוצר הסופי, התוצר הסופי זו הפעילות שלכם, ומבחינתנו אנחנו צריכים למצוא את האיזון, איך אנחנו מטפלים בכל הדברים מסביב.
אלכס מילר: ביה"ס מוסררה
איילת השחר כהן: אני רוצה לספר לכם שחלק מהפעילות של בית הספר נמצאת כאן, במתנ"ס.
איילת השחר כהן: אני רוצה להעלות אתכם למעלה.
איילת השחר כהן: אני מארחת אתכם כרגע בקומה השלישית של המתנ"ס מורשה, בית הספר מוסררה הוא פעיל בקומה השלישית של המתנ"ס.
איילת השחר כהן: כרגע אתם נמצאים בתערוכת בוגרי בית הספר.
איילת השחר כהן: לבית הספר יש חמש מחלקות, מחלקה לצילום, למוזיקה חדשה, ניו מדיה, אנימציה ופוטו תרפיה וכל שנה הבוגרים של בית הספר מציגים תערוכה רב תחומית בצילום, בווידיאו, אנימציה ומוזיקה.
איילת השחר כהן: היות ויש לנו קצת זמן לפני שהוועדה תיפגש, חשבתי להציע לכם לסייר בתערוכה.
איילת השחר כהן: כל סטודנט מקבל חלל פה בתוך בית הספר ומנסח גוף עבודה שקשור לשפה האמנותית שבה הוא בחר.
איילת השחר כהן: אתם מוזמנים להיכנס לתוך החדרים ולראות את העבודות.
איילת השחר כהן: כאן יש סרט, שלא תספיקו לראות אותו.
איילת השחר כהן: זה סרט מצוין של שעה ו-20 דקה, של סטודנט בשם ניקיטה פבלוב, עולה חדש מרוסיה, אבל יש עוד הרבה עבודות אחרות, פלסטיות.
אנסטסיה מיכאלי: כמה זמן הלימודים במכללה?
איילת השחר כהן: הלימודים הם שלוש שנים.
איילת השחר כהן: באמנות, כל אחד מתעסק בנושאים שהכי מעסיקים אותו.
אנסטסיה מיכאלי: איזה תכניות באנימציה אתם מלמדים?
איילת השחר כהן: קודם כל מה שאת רואה פה זה אנימציה קלאסית.
אנסטסיה מיכאלי: אנימציה לומדים בקורס מסוים, לשנה, כמה זמן?
איילת השחר כהן: לא, זה שלוש שנים.
אנסטסיה מיכאלי: שלוש שנים לומדים רק אנימציה?
איילת השחר כהן: כן, רק אנימציה.
איילת השחר כהן: הלימודים מאוד רציניים ומורכבים.
איילת השחר כהן: ביה"ס מוסררה
איילת השחר הכהן: אני מחליפה את מנהל בית הספר, אבי סבג, שנמצא כרגע בחוץ לארץ.
איילת השחר הכהן: הוא הקים את בית הספר לפני למעלה מ-20 שנה והיה לו חזון להקים את בית הספר בתוך שכונה מאוד מיוחדת, שכונת מוסררה, שהצביון שלה השתנה בשנים האחרונות, או בשכונה מאוד מורכבת, שהאוכלוסייה שלה נמצאת על קו התפר, ממנה יצאו הפנתרים השחורים.
איילת השחר הכהן: כרגע בית הספר התרחב, הוא מתרחב כל הזמן, יש בו חמש מחלקות עיקריות, מחלקה לצילום, מחלקה לאנימציה, לניו מדיה, למוזיקה חדשה ומסלול מאוד מיוחד לפוטו תרפיה, שהוא מסלול שלוקח את הצילום ככלי טיפולי.
איילת השחר הכהן: הסטודנטים שמגיעים למסלול כזה הם סטודנטים שונים מהסטודנטים שלומדים במחלקות האחרות כיוון שהם בעלי תואר ראשון ושני, אבל לחמש המחלקות של בית הספר מגיעים סטודנטים מכל הארץ.
איילת השחר הכהן: הוא בית ספר ייחודי מכיוון שהוא באופן עקרוני מקבל כל מי שרוצה ללמוד.
איילת השחר הכהן: אין לו תנאי קבלה כמו במוסדות להשכלה גבוהה, לא מחויבת לתעודת בגרות למי שרוצה ללמוד פה, אנחנו מקבלים אנשים שיש להם פוטנציאל, אנשים שיש להם תודעה חברתית, אנשים שבוחרים ללמוד פה גם בגלל שבית הספר הוא קטן וחשוב לכל סטודנט.
איילת השחר הכהן: כמו משפחה.
איילת השחר הכהן: לומדים בבית הספר כ-150 סטודנטים, רובם בתכניות העיקריות של שלוש שנים והיתר הם סטודנטים או אנשים שבאים לתוך בית הספר לפרויקטים שהייתי קוראת להם פרויקטים שמחברים אמנות וקהילה.
איילת השחר הכהן: פרויקט אחד נקרא צילום מיוחד.
איילת השחר הכהן: זה פרויקט שנמשך כבר תשע שנים, הוא מביא לבית הספר ילדים ערבים ויהודים מחינוך מיוחד, לצילום, למשך שנה שלמה.
איילת השחר הכהן: פרויקט אחר מאפשר לתיכוניסטים ללמוד בגרות בבית הספר, בגרות בצילום.
איילת השחר הכהן: פרויקט נוסף הוא של תיכוניסטים מבני ברית שבאים גם כדי ללמוד צילום.
איילת השחר הכהן: אחד הפרויקטים הגדולים של בית הספר, שמחבר אמנות וקהילה נקרא פסטיבל מוסררה מיקס.
איילת השחר הכהן: זה פסטיבל שקיים כבר 11 שנים, הוא מאוד מיוחד, מכיוון שקודם כל הוא מופק על ידי סטודנטים בשיתוף צוות בית הספר, זה פסטיבל לאמנות רב תחומית ובין לאומית, והוא מביא אמנים לתוך השכונה ומאפשר לשכונה להיפתח.
איילת השחר הכהן: עבודות האמנות מוצגות בבתים של התושבים ובמרחב של השכונה עצמה.
איילת השחר הכהן: היות ובבית הספר יש גם מחלקה למוזיקה, יש במת מוזיקה, השנה הופיעו על הבמה גם אמנים בעלי שם לצד פרויקטים האלטרנטיביים והניסיוניים.
איילת השחר הכהן: בסך הכל, כאמור, יש כ-150 סטודנטים בלימודים העיקריים וגם בפרויקטים שמגיעים.
איילת השחר הכהן: בעבר הסטודנטים שהיו מגיעים לבית הספר היו סטודנטים בעיקר מירושלים והסביבה.
איילת השחר הכהן: אנחנו יכולים לראות שבשש השנים האחרונות מגיעים סטודנטים מכל הארץ, מהצפון, מהדרום, מהקיבוצים, מהמושבים, ממרכז הארץ, ובית הספר הוא מן סוג של חממה שמפגישה אנשים.
איילת השחר הכהן: זה, אני חושבת, אחד הדברים החזקים של בית הספר, גם בגלל שהוא קטן וגם בגלל שהוא מאמין בחיבור של אמנות וקהילה, הוא מאפשר לאנשים מכל הארץ להיפגש כאן, חלקם לעשות התפתחות אישית ולהגיע להעצמה ולהגיע למצוינות, חלקם אנשים שיכול להיות שמוסדות אחרים לא היו מקבלים אותם, אבל כאן הם צריכים להתפתח ולהגיע רחוק.
איילת השחר הכהן: התעודה שמקבלים בבית הספר היא תעודה של לימודי תעודה של שלוש שנים, אנחנו לא מוסד אקדמאי.
אלכס מילר: זו לא תעודת משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה.
איילת השחר כהן: לא, זו תעודה שלנו.
איילת השחר כהן: היא מוכרת במשרד החינוך באופן עקרוני, אבל היא תעודת בוגר של שלוש שנים מטעם מוסררה, לימודי תעודה.
איילת השחר כהן: בנוסף סטודנטים יכולים לקבל גם תעודת מדריך מוסמך בכיר לצילום.
איילת השחר כהן: היו"ר אלכס מילר: בתחום הזה אין דרישות מיוחדות, ברובם הם אחרי זה הם מסתדרים.
איילת השחר כהן: מי שמתעסק בצילום, אלה לא אנשים שעובדים במקומות שיש בהם תנאי סף, או משהו דומה.
איילת השחר כהן: זה נכון, אבל אנחנו לא רק בית ספר לצילום, אנחנו גם בית ספר לניו מדיה ולאנימציה ולמוזיקה חדשה.
אלכס מילר: בסדר, עדיין, בתחום הזה אין דרישות מיוחדות במקומות העבודה.
אלכס מילר: אם אדם רוצה להתפתח, הם מחפשים את הכישרון ולא את התעודות.
איילת השחר כהן: אני גם מאמינה בזה, למרות שיש הרבה אנשים שכן חשוב להם ללמוד ולקבל תעודה, ובאמת השנה הוכרנו כ---
אלכס מילר: בסדר, אני מדבר באופן כללי על אלה שסיימו את הלימודים.
איילת השחר כהן: באופן כללי, כן, אתה יוצא עם תיק עבודות לשוק או שאתה רוצה להתפתח כאמן יוצר ואתה מקבל כלים לזה.
אלכס מילר: ואתם מסובסדים על ידי המדינה, נכון?
איילת השחר כהן: על ידי מינהל התרבות.
מיה הלוי: בגלל שהם לא מוסד ות"תי, בעצם בבתי הספר בירושלים לאמנות יש שני סוגים של בתי ספר.
מיה הלוי: יש בתי ספר ות"תיים, שזה בעצם בצלאל ו... שהם אקדמיים, ויש גם בתי ספר כמו ניסן נתיב, כמו סם שפיגל, כמו בית הספר במוסררה, כמו מעלה, שהם בתי ספר שנתמכים על ידי תקנת בתי הספר של מינהל התרבות.
אלכס מילר: את זה אני יודע, אני שאלתי שאלה.
אלכס מילר: הסטודנט פה בסופו של דבר כמה משלם?
איילת השחר כהן: שכר הלימוד מסובסד, 12,800 לשנה, כמו באוניברסיטאות.
איילת השחר כהן: העניין של המלגות הוא באמת דבר שהוא בדמנו, היות שמגיעים לפה סטודנטים, אני לא אגיד עניים, אבל הסטודנטים שמגיעים לפה עוזבים מקום שהם גדלו פה, הם עוברים לירושלים, שזה מקום חדש, הם צריכים גם להשתכר, גם לעבוד וגם ללמוד בין 30 ל-50 שעות בשבוע בעצם, כי הם לומדים פרונטלית 30 שעות, אבל בנוסף הם צריכים לתת שעות נוספות בבית הספר.
איילת השחר כהן: זאת אומרת שיש מפעל מלגות בבית הספר ומאוד מאוד חשוב לנו לקבל מלגות עבור הסטודנטים ולאפשר להם באמת להתפתח, אבל אנחנו לא מקבלים מספיק מלגות.
אנסטסיה מיכאלי: את כמה פעמים הדגשת שמי שמגיע לכאן במיוחד, ובין הצעירים, הם לא מתקבלים במערכות החינוך השונות, שזה אומר שבעצם אלה אנשים שמחפשים פתרון, כנראה שחלק מהם היו אוטיסטים או חצי אוטיסטים.
אנסטסיה מיכאלי: את זה רציתי לשאול.
איילת השחר כהן: לא, אני מדברת על אנשים אחרים.
איילת השחר כהן: אנשים שאולי לא מסתדרים במסגרות האחרות, אנשים נורמטיביים לגמרי, אבל אנשים שאולי לא יכולים להסתדר במסגרות גדולות, אולי בגלל בעיית קשב וריכוז, אולי בגלל מאפיינים שמאפיינים הרבה אנשים שמתעסקים באמנות בעצם.
איילת השחר כהן: אני חושבת שזאת האלטרנטיבה, בית הספר הזה מייצר אלטרנטיבה והוא גם מאפשר, לא רק לסטודנטים כאלה, גם לסטודנטים מאוד מוכשרים, גם לאנשים שיש להם תודעה חברתית וגם לאנשים שכבר למדו במוסדות אחרים והם מעדיפים לעבור לפה.
איילת השחר כהן: יש כל מיני סיבות.
איילת השחר כהן: אחת הסיבות כי באמת המקום מאוד מאוד קטן ואצלנו כל סטודנט הוא, איך הקמפיין שלנו?
איילת השחר כהן: 'אנשים עושים את ההבדל'.
איילת השחר כהן: זה הקמפיין שלנו ואנחנו מאמינים בכל סטודנט ואנחנו משקים כל סטודנט מתוך מטרה שהוא יתפתח ויגיע לייעוד האמיתי שלו.
איילת השחר כהן: זה דבר שאני לא חושבת שקיים במסגרות גדולות אחרות, כי הרבה אנשים אובדים.
איילת השחר כהן: פה אנחנו שמים את הסטודנטים במרכז ואנחנו מביאים אנשים למצוינות.
איילת השחר כהן: היתה כתבה בדיוק לפני שבוע וחצי על תערוכת הבוגרים שכרגע הייתם בה, כתבה בעיתון 'הארץ', של סמדר שפי.
איילת השחר כהן: הכותבת היא אחת הכותבות הבכירות שכותבת על עולם האמנות והיא ציינה את התערוכה הזאת כאחת התערוכות הטובות מבין תערוכות הבוגרים של בתי הספר האחרים לאמנות בארץ.
איילת השחר כהן: זה דבר שקודם כל אנחנו מאוד מאוד שמחים בו.
איילת השחר כהן: עניין אחר זה שבוגר שלנו, בשם יאן טיכי זכה בפרס הכי הכי נחשב בעולם האמנות הישראלית, פרס גוטסדינר, מטעם מוזיאון תל אביב.
איילת השחר כהן: זאת אומרת שחלק מהבוגרים שלנו, שרוצים באמת לפנות לעולם האמנות, הם אנשים שמגיעים למצוינות.
איילת השחר כהן: המקום הזה הוא לא חממה רק לאנשים 'אחרים', הוא גם לאנשים שיש להם מה לומר ויהיה להם מה לומר מבחינה תרבותית ואמנותית.
מיה הלוי: עוד נושא זה הנושא של הכשרת מורים לאמנות.
מיה הלוי: אני חושבת שאחד הדברים שיש בירושלים זה מספר בתי ספר שלא מעניקים תואר בעצמם, זה גם במקרה של בית הספר הזה וגם ניסן נתיב.
מיה הלוי: התלמידים יכולים להשלים תואר במכללת דוד ילין וליצור לעצמם תואר אקדמי של מורה ואז הם יכולים לקחת את הידע המקצועי שיש להם בתחום האמנות, לשלב את זה בלימודי הוראה בדוד ילין ולצאת עם תעודת הוראה שמאפשרת להם להיקלט במערכת החינוך, כי בלי זה, ללא תואר, אתה לא יכול להיכנס ללמד בתוך מערכת החינוך.
מיה הלוי: אלה תכניות מיוחדות שירושלים, אני חושבת, מאופיינת בהן, הרבה מאוד שיתופי פעולה, אז הנה עוד אחת מהדוגמאות של שיתוף הפעולה; גם מוסררה, גם ניסן נתיב, גם סם שפיגל, יכולים להשלים תואר אקדמי בדוד ילין באיזה שהיא תכנית משולבת שמקבלים B.Ed.
איילת השחר כהן: זה נכון, אבל אני רוצה להרחיב את מה שאת אומרת.
איילת השחר כהן: לפני חודשיים הוכרנו כמוסד מלמד מטעם האוניברסיטה הפתוחה והחל משנת הלימודים הזאת אנחנו נפתח תכנית שלא מיועדת לכל הסטודנטים, רק למי שרוצה ויכול לעמוד בתנאים לתואר ראשון, לבי.
איילת השחר כהן: איי בלימודי רוח וחברה, ואנחנו מאוד מאמינים בשיתוף הפעולה הזה ובאפשרות הזאת שתיתן גם לסטודנטים שיש להם את היכולת לעשות מבחן פסיכומטרי ולעמוד בדרישות הסף לאוניברסיטה הפתוחה.
אלכס מילר: אוקי, אז ברכות.
אלכס מילר: אני מקווה מאוד שהפרויקט הזה יצליח.
איילת שחר הכהן: אלי הוא סטודנט מהמחלקה לצילום שנה א', הזמנתי אותו גם לומר כמה מלים, אבל אנחנו ממתינים לקבוצה נכבדת של אנשים שעדיין לא הגיעו, למנהלת בית ספר מעלה, למנהל המרכז למוזיקה מהמזרח, לסמנכ"ל ניסן נתיב ולעוד אנשים ממינהל התרבות ומהעירייה.
איילת שחר הכהן: זה אלי פישקה.
אלי פישקה: אני סיימתי עכשיו שנה ראשונה כאן, אני ירושלמי, נולדתי וגדלתי פה.
אלי פישקה: את השכונה הזאת לא הכרתי כל כך לפני שהתחלתי ללמוד פה ומהרגע שהגעתי לכאן התחלתי לחוות חוויות מאוד נעימות עם השכונה עצמה, מעצם היותי פה כל יום ולומד כאן כל יום.
אלי פישקה: הלימודים בבית הספר אותי מאוד מעשירים וממלאים, אני מאוד מרוצה, יש בבית הספר הזה הרגשה מאוד משפחתית, כמו שהיא אמרה, אנחנו בית ספר קטן וכל אחד מקבל יחס שווה והוגן ואפילו מעבר לכך.
אלי פישקה: אני רציתי ללמוד בחוץ לארץ אבל החלטתי לבוא ללמוד כאן, בגלל מה שבית הספר הזה מעניק ואני אשמח לענות על שאלות.
מיה הלוי: איך בחרת את התחום?
אלי פישקה: איך הגעתי לצילום בסופו של דבר, אני לא יכול להגיד לך במדויק, אבל אני כן יודע שרציתי ללמוד משהו שמאוד נותן לי חשק ללמוד אותו.
אלי פישקה: אני אישית לא מצאתי כל כך באוניברסיטאות ובמכללות, אני אישית מאוד נגד המבחן הפסיכומטרי ולא רציתי לגשת אליו ואחת הדרכים בשבילי היתה לגשת לבית ספר כמו מוסררה, כי הייתי מאוד מתקשה לעשות דבר כזה בשביל להגיע ללימודים באוניברסיטה בארץ.
אלי פישקה: שקלתי ללמוד בחוץ לארץ, כי שם אני לא צריך לשלם, יש לי אזרחות אירופאית, אבל העדפתי ללמוד בשפת האם שלי.
מיה הלוי: כמה אתם בכיתה?
אלי פישקה: 17, כיתה מאוד קטנה, יחסית.
יער אמיר: רציתי לשאול איך אתה רואה את ההתפתחות שלך אחרי הלימודים, איפה אתה רואה את עצמך יוצר?
אלי פישקה: זו עוד לא מחשבה שמדאיגה אותי.
אלי פישקה: אני עדיין מאוד בבית הספר, להבין את עצמי בתור אמן.
אלי פישקה: אף פעם לא הסתכלתי על עצמי בתור אמן וכאן אני מתחיל לחשוב בצורה הזאת וזה דבר שמתפתח, אני לא יודע אם אני אלך לעבוד בצילום, בעיצוב, זה גם יכול להיות, עם כל הכלים שאנחנו מקבלים, וידיאו, עריכה, הרבה תחומים נפתחים בזמן שאתה לומד כאן.
אלי פישקה: זה לא מקובע על צילום סטילס, אני יכול לבחור קורסים ממחלקות אחרות ולהעשיר את עצמי.
אלי פישקה: אצלי זה עוד לא מקובע.
אנסטסיה מיכאלי: יש לי עוד שאלה לגבי בית הספר, אבל גם אליך, האם אתם משתתפים בכל מיני פרויקטים בין לאומיים, בתחרויות בין לאומיות, ועד כמה העירייה עוזרת לכם בזה?
איילת השחר כהן: אנחנו משתתפים בפרויקטים בין לאומיים כאשר התקציב מאפשר לנו לעשות את זה.
איילת השחר כהן: הכל קשור לכוח של הסטודנטים, ברגע שלסטודנטים יש יוזמה כזאת, אנחנו מגייסים את כל המשאבים ואת כל האנרגיה שלנו לעשות את זה.
איילת השחר כהן: לפני שלוש שנים קבוצת סטודנטים מהמחלקה לצילום אירחה קבוצה של סטודנטים מגרמניה למן סדנה משותפת של שבוע.
איילת השחר כהן: שנה לאחר מכן, היות והסטודנטים המשיכו בקשרים שלהם, הצלחנו גם להטיס אותם, אמנם חלק על חשבונם, חלק על חשבוננו, מתוך מטרה להרחיב את שיתוף הפעולה הזה.
איילת השחר כהן: יש כל הזמן פרויקטים, אנחנו מקבלים כל הזמן פרויקטים והדברים יכולים לקרות.
איילת השחר כהן: בגלל שבית הספר הוא מרובה בפרויקטים ואין סוף דברים שאנחנו עושים, הוא אמנם בן 20 וכמה אבל הוא לא שוקט על שמריו, הוא כל הזמן משתנה.
איילת השחר כהן: אנחנו כל הזמן קשובים גם למה שקורה בעולם, לכיתות שמגיעות, כי כל כיתה זה משהו אחר, אז יש מצב שלפעמים אנחנו משנים פה ושם דברים.
איילת השחר כהן: אבל כל היוזמות האלה, לפרויקטים בין לאומיים ואחרים, זה משהו שאנחנו מוכנים אליו כבר, אבל אין לנו עדיין את היכולת להפוך את זה לנישה, כלומר יש לנו מה להציע.
איילת השחר כהן: דבר נוסף, בהמשך למה שיער שאל, לגבי מה אלי ירצה לעשות, אני רוצה לומר לכם שהרבה מהסטודנטים שמגיעים ללמוד פה נשארים בירושלים, ואלה סטודנטים שבאים ללמוד בירושלים וזו לא העיר שבה הם נולדו.
איילת השחר כהן: הרבה מהם מגיעים לירושלים מכיוון שהם רוצים ללמוד פה והם נשארים פה והם הופכים להיות לכוח פועל בתוך העיר.
איילת השחר כהן: יש קבוצות של סטודנטים שהקימו, למשל, מקום שנקרא אוגנדה, שזה מקום פעיל מאוד בחיי התרבות בירושלים, מקום למוזיקה, בית קפה.
איילת השחר כהן: הקימו אותו בוגרים.
איילת השחר כהן: גם פאב הקימו בוגרים, ויש עוד הרכבים שיוצאים מתוך בית הספר, יש הרכב אודיו ויזואלי, בן שנתיים, שקוראים לו נו-קוסט והוא הרכב שפועל, יש הרכב שנקרא הגיגית, שזו קבוצה של סטודנטים שמפעילה סטודיו רחוב, אולי נתקלתם בהם אם אתם נמצאים בירושלים.
איילת השחר כהן: הם מקימים סטודיו רחוב בשוק ובתיאטרון ירושלים ומזמינים אנשים להצטלם וכולי.
איילת השחר כהן: לכן מאוד מאוד חשוב לנו להביא הרבה סטודנטים ולתמוך בהם מכיוון שאנחנו מאמינים שהם ממשיכים להישאר בירושלים וזה כוח מאוד מאוד חשוב.
אביגדור ליברמן: ניסן נתיב קיים משנת 86' בירושלים.
אביגדור ליברמן: עכשיו חזרתי ממבחני הקבלה האחרונים לשנת הלימודים הבאה, שאנחנו מבחינתנו מקווים שהיא גם תסתיים, כי אנחנו נמצאים במצב שאין לנו מבנה קבע, כלומר בנובמבר נגמר חוזה השכירות ויכול להיות שהתלמידים יהיו ברחוב.
אביגדור ליברמן: משם אני באה וזה המצב.
מיה הלוי: את רוצה לדבר קצת על הבוגרים שלכם?
אביגדור ליברמן: מאז שהסטודיו הגיע לירושלים אני חושבת שהוא חולל איזה שהיא מהפכה בכמה דברים.
אביגדור ליברמן: ראשית, כל הנושא במגמות התיאטרון בבתי הספר התיכוניים, כל מי שהקים את המגמות האלה היו בוגרי הסטודיו והיום אנחנו יכולים לראות שבירושלים כמות מגמות התיאטרון היא מאוד גדולה יחסית לערים אחרות בארץ.
אביגדור ליברמן: את כל התשתית הזאת בנו בוגרי הסטודיו.
אביגדור ליברמן: שנית, שני תיאטרוני פרינג' שקיימים היום בירושלים הם בוגרי הסטודיו, תיאטרון פסיק ותיאטרון האינקובטור, הם יוצאי ובוגרי הסטודיו.
אביגדור ליברמן: כלומר שגם את התשתית ואת ההמשך הלאה הבוגרים שלנו נשארים פה וממשיכים הלאה לפתח את התיאטרון בעיר, וזו התרומה שלנו לעיר.
אלכס מילר: אני חושב שעצם העניין הזה, שהזכרנו בישיבה הקודמת, מבחינת הוועדה שלנו, כמה אנחנו יכולים לעזור, אז כמובן שיש תמיכה של משרד התרבות לכל זה, צריך שהסטודנטים יוכלו גם להרשות לעצמם ל..., שזה לא יהיה איזה שהוא משהו שהמדינה מתעלמת, אז אם יש סבסוד ואם יש תקצוב, אני בטוח שזה מה שהייתם רוצים לקבל, אבל אם תהיה אפשרות שבתקציב של משרד התרבות יהיה כל העניין של התמיכה בלימודים, זה חייב להיות בהתאם.
אלכס מילר: גם בתל אביב עשינו סיור והיום אנחנו כאן.
אלכס מילר: יכול להיות שאני אעשה ישיבה נפרדת על כל הנושא של ההכשרה בתחום הזה.
אלכס מילר: רק לא מזמן סיימנו חוק שהגדיר את הסטודנטים לאמנות, לצילום ותיאטרון כסטודנטים מן המניין, שיוכלו לקבל גם תעודת סטודנט ושיוכלו לקבל את כל אותן הטבות שנלוות אליהם, שלא יהיו מחוץ לתחום.
מיה הלוי: הגיע בינתיים בית ספר 'מעלה', קצר מאוד.
מיה הלוי: אנחנו רק רוצים את ההיבטים השונים.
מיה הלוי: שמענו על צילום ומוזיקה, שמענו על בית ספר לתיאטרון, אז אנחנו רוצים לתת עוד היבט של בית ספר לקולנוע ואנחנו ממשיכים לתחנה הבאה.
נטע הראל: אני מנהלת בית ספר לקולנוע 'מעלה'.
נטע הראל: אנחנו בית ספר לקולנוע, עם אוריינטציה יהודית, שזה אומר שרוב הסטודנטים שלנו באים מרקע דתי, אבל לא כולם, יש לנו בשנים האחרונות תפילה של חרדים בבית הספר.
נטע הראל: מבחינתנו האפיון הזה בא לידי ביטוי בעיקר בחומרים, עשו אצלנו סרטים גם עלילתיים וגם דרמות שמטפלים הרבה מאוד בזהות יהודית ובמקור שלנו כישראלים שחיים בעולם מודרני.
נטע הראל: הסטודנטים שלנו הם אנשים מבוגרים, באים אחרי צבא ושירות לאומי אבל גם מבוגרים מאוד והם באים לארבע שנים, רובם מביימים סרט גמר קצר של עד חצי שעה, או דרמה או דוקומנטרי ומה שקרה לנו, שבגלל שהסרטים מאוד ישראלים, מאוד עוסקים בשאלות האקוטיות שאנחנו בחברה הישראלית מתעסקים איתם, הפכנו להיות מקור.
נטע הראל: אנחנו עושים הרבה מאוד אירועים בחוץ לארץ ופה להרבה מאוד קבוצות ותיירים, עם הסרטים שלנו.
נטע הראל: אירחנו השנה 50 קבוצות של תגלית, עם המשפחות, וחזרנו ביום שישי מלוס אנג'לס ונתתי הרצאות במחנות קיץ על זהות יהודית.
נטע הראל: אנחנו משתמשים בהם ככלי הסברה ישראלי, אבל ככלי תרבותי, אנחנו לא עושים תעמולה לשום דבר ולאף אחד, רק אנשים מביעים את עצמם מבחינה אמנותית.
נטע הראל: המיקום פה מתאים לנו, אנחנו מרגישים מאוד מאוד שייכים, מאוד ירושלמים, אנחנו גם עושים קצת יבוא, והיו לנו סטודנטים מכל הארץ, חלקם הגדול נשאר בעיר אחרי שהוא גומר את בית הספר.
נטע הראל: אנשים צעירים ומוכשרים בעיר.
אביגדור ליברמן: אני רציתי להתייחס לעניין המלגות.
אביגדור ליברמן: כשנכנסים לאתר של המדינה בעניין מלגות לתלמידים, מפעל הפיס, בנק דיסקונט, כל המלגות רק למועצה להשכלה גבוהה, לא מאפשרים לתלמידי בתי ספר לאמנות לגשת למלגות האלה.
אביגדור ליברמן: דיברנו על זה שהם סטודנטים מן המניין, זה לא נפתר.
אביגדור ליברמן: עניין הוולת"ם, אנחנו לא יכולים להגיש ולת"ם, רק מי שלומד באקדמיה יכול להגיש ולת"ם.
אביגדור ליברמן: כלומר אנחנו, מבחינת המוסדות, התחייבנו לתת את כל הזכויות לסטודנטים מן המניין, אבל הסטודנטים, את הדברים המהותיים, שחשובים להם באמת לקיום, הם לא קיבלו במסגרת הזאת.
אלכס מילר: אוקי, רשמנו.
מיה הלוי: אנחנו מודים לכם על האירוח.
מיה הלוי: ---בנושא של מוזיקה, ככה יצא לכם לראות מוזיאונים ואמנות פלסטית, תיאטרון ומחול, בתי ספר לאמנות ועכשיו אנחנו מסיימים במוזיקה וקולנוע ואני חושבת שכיסינו כמעט את כל התקנות, פחות או יותר, שמתמחים בהם מוסדות התרבות והם גם מאפיינים את ההרכב של מוסדות התרבות בירושלים.
מיה הלוי: אנחנו נבקש מאצ'ה בר לפתוח.
מיה הלוי: רק כמה מלים לפני שאנחנו מתכנסים לתוך הנושא הזה.
מיה הלוי: מי שארגן את הסיור ועומד מאחוריו זה ועד מנהלי מוסדות של העיר ירושלים.
מיה הלוי: בעיקר בגלל תקנת ירושלים ובגלל המורכבות הקשה של התמיכה בעיר ירושלים מצד הרשות המקומית, אנחנו התארגנו כוועד מנהלי מוסדות ולמעשה אנחנו פועלים כמו שפועל הוועד הארצי ואנחנו גם חלק מתוך הוועד הארצי.
מיה הלוי: אנחנו גם עוזרים למלחמות הארציות, אבל גם מצאנו שיש לנו הרבה אינטרסים מקומיים.
מיה הלוי: בוועד אנחנו מנסים שיהיה נציג מכל אחד מהתחומים ואנחנו מנסים לא לדרוך באותם מקומות שיש בינינו ניגוד עניינים מובהק, למשל איך מתחלקת כל תקנת התרבות בין התחומים השונים.
מיה הלוי: בוודאי שאם ייתנו יותר מתוך הסל הזה למוזיקה, זה יהיה על חשבון מישהו אחר, כל עוד הסל לא גדל.
מיה הלוי: לכן אנחנו כל הזמן מחפשים את המכנה המשותף ואת הדברים המשותפים שבהם אנחנו יכולים לפעול ביחד וגילינו שיש הרבה מאוד.
מיה הלוי: אנחנו רואים די הישג בזה שתרבות שהפכה להיות אישיו בקמפיין הבחירות של ניר ברקת, זה לא היה קיים קודם, שתרבות כל כך חשובה שצריך לדבר עליה.
מיה הלוי: שמעתם גם את סגן ראש העיר, מחזיק תיק התרבות, וגם את מנהל מינהל התרבות ופנאי, שכולם היום מדברים כמה חשוב מוסדות התרבות וכמה חשוב שתהיה תרבות בעיר, זה לא היה מובן מאליו.
מיה הלוי: זו עבודה משולבת של הרבה אנשים.
מיה הלוי: כאן אנחנו נסגור את הדיון הנקודתי ואז ננסה לאסוף את זה לסיכום.
מיה הלוי: אצ'ה ידבר על הנושא של מוזיקה והעשייה בתחום של מוזיקה, וצעירים במיוחד, ואז יגאל חיון יפתח את הנושא של קולנוע ויש פה עוד נציגים מהגופים השונים, ננסה להתמקד בדיון קצר.