GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רעיה לוי גודמן: הסכם השכר שלהן הוא הסכם קיבוצי בין הסתדרות הפקידים לבין השלטון המקומי, ולא עם משרד החינוך.
רעיה לוי גודמן: השלטון המקומי הוא הגוף המעסיק והוא הגוף האחראי.
רעיה לוי גודמן: גברת שיטאי, מנהלת מינהל החינוך במודיעין הזכירה קודם ששיתפנו פעולה ברמה המקצועית של סיוע לרשות המקומית, על מנת למקצע את כוח העזר שניתן למוסדות, וזאת מתוך תפיסה שאין אדם שלא יכול להתקדם – גם תלמיד וגם אנשי צוות.
רעיה לוי גודמן: לגבי קבוצת הגיל 3-4, ביקשת לדעת באיזה תקציב מדובר.
רעיה לוי גודמן: יש הסכמה עקרונית של משרד האוצר לתת תוספת על בסיס הגידול הטבעי.
רעיה לוי גודמן: אנחנו עשינו תמכור לפי הצמיחה של השנים האחרונות.
רעיה לוי גודמן: הבקשה היא למיליון וחצי שקלים.
רעיה לוי גודמן: מדובר ב-25 משרות של סייעות, כאשר משרה של סייעת היא 42 שעות.
רעיה לוי גודמן: בנוגע לפניות – אתמול הכנסנו לאגף לחינוך מיוחד מערכת מיוחדת וחדשה לטיפול בפניות, כדי שלא יקרה מצב שהורה, ארגון או רשות פונים ולא נענים.
רעיה לוי גודמן: זו מערכת ממוחשבת, שתעזור לנו לתת משוב למשפחות ולכל הפונים.
רעיה לוי גודמן: העומס הוא רב, והגיע הזמן שיהיה את זה באגף.
רעיה לוי גודמן: אתמול זה נכנס, והצוות שלי עובר עכשיו הדרכות להפעלת המערכת.
רעיה לוי גודמן: אני רוצה להתייחס להמלצות של ועדת דורנר.
רעיה לוי גודמן: ועדת דורנר המליצה.
רעיה לוי גודמן: זו לא חקיקה, וזה לא בתקצוב.
רעיה לוי גודמן: ישנה ועדה שפועלת נמרצות ליישום המלצות ועדת דורנר.
רעיה לוי גודמן: אנחנו מקווים, שנצליח להגיע ליישום בראשון בספטמבר.
רעיה לוי גודמן: עובדים על העניין הזה בקצב רב.
רעיה ניצן: עושה רושם שעקב אכילס, לפחות כך זה נתפס גם בציבור וגם ברשויות, הוא הסייעות האישיות.
רעיה ניצן: גם אם ייתנו הכשרות והשתלמויות זה יישאר כך, כל עוד שכתוב שהן לא תקבלנה קביעות והשכר שלהן יהיה נמוך.
רעיה ניצן: כך אין להן שום מוטיבציה ללכת וללמוד עוד משהו.
רעיה ניצן: אנחנו צריכים למצוא את הדרך לאפשר להן את זה.
רעיה ניצן: רשות קטנה לא יכולה להתחייב להחזיק סייעות בצורה קבועה.
אלכס מילר: אני מכיר הרבה מאוד רשויות בישראל, שאנשים לא תמיד מקבלים שם קביעות ועדיין עובדים שם.
אלכס מילר: זה מתאפשר כאשר יש מנגנון של ותק, של תוספת שכר וכל מיני דברים אחרים שמגיעים להם במסגרת העבודה.
אלכס מילר: כל המגזר הפרטי עובד בלי קביעות.
אתי אלוני: ועדיין מקבלים הכשרה, ועדיין מתמקצעים.
אתי אלוני: אני רוצה להשלים את דבריי רעיה ולומר, שאתם לא מסייעים לרשויות המקומיות בהכשרה.
אתי אלוני: אני חושבת שזו טעות בהסתכלות.
אתי אלוני: האחריות על הכשרה ועל החינוך המיוחד היא לא של השלטון המקומי, אלא של מערכת החינוך.
אתי אלוני: אתם לא מסייעים לנו.
אתי אלוני: אני רוצה שלא נתבלבל.
אתי אלוני: אנחנו חושבים שנכון להכשיר את הסקטור הזה יותר מסקטורים אחרים, וזה בגלל הרגישות שיש בעיסוק בעניין.
אתי אלוני: ברומטר הקביעה לפי מידת הרחמים הוא לא ברומטר מספיק.
אתי אלוני: קראנו את המפרט של הדברים, שם נאמר כי הסייעת רק עוזרת, רק מסייעת.
אתי אלוני: אם נחבור ביחד – ואנחנו רוצים לעשות את זה – זה יצליח.
אתי אלוני: זה חייב להיות בשיתוף פעולה.
אתי אלוני: אתם צריכים להבין, שזה לא שאתם עוזרים לנו.
אתי אלוני: אנחנו ביחד עוזרים לחינוך המיוחד.
זיוה אייזק: אולי מדובר בשינוי סטאטוס של סייעת.
זיוה אייזק: כאשר אומרים סייעת, הקונוטציה היא נמוכה.
זיוה אייזק: מכאן התפיסה כולה: השכר והמעמד שלהן.
אלכס מילר: אני רוצה לסכם את הישיבה, ולהמליץ המלצות למשרד החינוך ולשלטון המקומי.
אלכס מילר: לפני כן, מה קורה עם בנות שירות לאומי ועם העבודה המועדפת?
רעיה לוי גודמן: זה בנוסף.
רעיה לוי גודמן: אני לא יודעת אם זו עבודה מועדפת, אבל בנות שירות לאומי בפנים.
אלכס מילר: אני רוצה שייצא חוזר מנכ"ל שיגיד, שיהיה טופס אצל מזכירת בית הספר, כך שכל הורה יוכל למלא אותו ולשלוח בנוסף לכל המסמכים שצריך להוסיף, אם זה דרך מנהל בית הספר ואם זה בדרך של דואר אישי.
אלכס מילר: בנוסף, אני רוצה שההורה השולח יקבל תשובה שהפנייה התקבלה וזה בטיפול.
אלכס מילר: אני לא רוצה שזה יהיה באיזה תיק, ורק במידה ותהיה לו פגישה פעם בשנה עם מנהלת מחוז הוא ייתן לה את זה.
אלכס מילר: אני רוצה שתקבעו שמהרגע בו מתקבל המכתב, תוך 21 יום או תוך 10 ימים תישלח להורה תשובה: פנייתך התקבלה וזה בטיפול.
אלכס מילר: כמובן שוועדת חריגים תיקבע בהתאם לקריטריונים שנקבעו.
אלכס מילר: אני מאמין שניתן לעשות את זה כבר בפתיחת שנת הלימודים הקרובה.
אלכס מילר: בנוגע להכשרה לאלה שנכנסים לתוך מערכת החינוך – רבותיי, אתם משחקים כאן באש.
אלכס מילר: אתם מכניסים אנשים שמשפיעים על החינוך של הילדים, כאשר אין להם השכלה מינימאלית בסיסית לזה.
אלכס מילר: אם את רוצה שאדם יעזור ויטפל במשהו שקשור לחינוך, צריך לפחות שתהיה בדיקה מינימאלית של הדברים בהם הוא הולך להתעסק.
אלכס מילר: אם אתם מבקשים שהאנשים האלה ילוו ממקום אחד לשני, זה משהו אחר.
אלכס מילר: כל אחד יכול לעשות את זה.
אלכס מילר: אם אתם מבקשים סיוע חינוכי, לפחות שיהיה מבחן מינימאלי לדברים בסיסיים.
אלכס מילר: את הרי לא מצפה שאדם שהולך ללמד מתמטיקה ואת לוח הכפל, לא יידע זאת בעצמו.
אלכס מילר: אני יכול לתת כמה דוגמאות של מורים למתמטיקה, שלא יודעים לפתור מבחנים שהם נותנים לתלמידים שלהם, ואני מדבר על אנשים שיש להם תעודת הוראה.
אלכס מילר: זו כבר בעיה אחרת, שאפשר לפתור אותה, ופותרים אותה.
אלכס מילר: אתם לא יכולים לדרוש רק 12 שנות לימוד.
אלכס מילר: מיהו?
אלכס מילר: בשביל מה הוא נכנס למערכת?
אלכס מילר: איזה חינוך הוא נותן?
אלכס מילר: מה אתם מצפים ממנו, רק שיעביר את הזמן?
אלכס מילר: לדעתי, זה דבר שחייב להיות חלק מהקריטריונים שאתם מכניסים.
אלכס מילר: בנוגע להכשרה והידע המקצועי שצריך להיות לאדם בתפקיד סייעת – אם הנתונים יצביעו על כך שהביקוש אל מול ההיצע הוא בעייתי ותצטרכו להכשיר אנשים שנכנסו כי אין לכם אנשים אחרים, תביאו נתונים לוועדה.
אלכס מילר: אני אפנה לחברי כנסת, אנחנו נצא עם הצעת חוק לתקצוב נוסף למען הכשרה.
אלכס מילר: נפעל בהתאם לדרישת המערכת.
אלכס מילר: היום אני לא יכול להגיד לאוצר כמה כסף אני צריך, כי אתם בעצמכם לא יודעים מי עומד בקריטריונים המקצועיים שאתם רוצים.
אלכס מילר: קודם כל תפנו עם דרישה, נראה איך הרשויות המקומיות מתמודדות עם זה, נראה במה אפשר לשפר את הסטאטוס של אותם העובדים הנמצאים בתוך המערכת.
אלכס מילר: האנשים האלה יכולים גם להתקדם.
אלכס מילר: יכול להיות שאחרי שנתיים-שלוש יהיה כדאי לכם להכשיר אותם כמחנכים עם תעודת הוראה.
אלכס מילר: יש להם התנסות ואתם יכולים לחסוך שנה-שנתיים במערכת הכשרת מורים.
אלכס מילר: צריך רק לחשוב.
אלכס מילר: ניתן להתקדם, אבל אני צריך נתונים.
אלכס מילר: אני מבקש ממשרד האוצר, כפוף להודעת משרד החינוך לבקשת תוספת תקציב של מיליון וחצי שקלים, לאשר בצורה מהירה ביותר ויקבלו את כל מה שמגיע להם, בהתאם להסכמות שהאוצר יתקצב את זה במסגרת גידול טבעי.
אלכס מילר: אני רוצה גם לראות איפה אנחנו מתקדמים מבחינת יישום מסקנות ועדת דורנר.
אלכס מילר: נאמר קודם: הוועדה היא רק ממליצה.
אלכס מילר: גם הוועדה הזו היא בסך הכל ממליצה, אבל אני יודע מה לעשות ברגע של מקבלים את ההמלצות שלי.
אלכס מילר: כך גם בנוגע לוועדות הציבוריות.
אלכס מילר: אם לא מקיימים את ההמלצות של הוועדה, אם אין הסבר הגיוני, יש חקיקה.
אלכס מילר: תאמינו לי, אתם לא רוצים שזה יהיה בחקיקה.
אלכס מילר: עדיף לבדוק איך מתקדמים.
אלכס מילר: אני חושב שלכל הבעיות שעלו כאן יש פתרון אדמיניסטרטיבי.
אלכס מילר: זה עניין של ביצוע אל מול דרישת המערכת.
אלכס מילר: צריך לבדוק את הצרכים.
אלכס מילר: קארין אמרה קודם שמדובר ב-10 פניות בשנה.
קארין אלהרר: זה רק מה שהגיע אלינו.
אלכס מילר: אז עוד 20 פניות.
אלכס מילר: אנחנו מתעסקים בנושא שניתן לפתרון יחסית לדברים אחרים בהם התעסקנו בעבר.
אלכס מילר: אנחנו נקיים ישיבת מעקב בסיום המושב הזה, ונראה איך הדברים מתקדמים.
אלכס מילר: אם תצטרכו אותנו בשביל לאשר תקנו כאלה ואחרות, תפנו אלינו.
אלכס מילר: צהריים טובים.
אלכס מילר: ועדת החינוך מציינת היום שבוע אמנות עולים במסגרת תערוכה שמוצגת בקומה הזאת.
אלכס מילר: בוודאי כשנכנסתם ראיתם את התערוכה של האמנים.
אלכס מילר: הייתה לנו כאן ישיבה בנושא יצירה פלסטית והעלינו כל מיני סוגיות של הבעייתיות של אותם אמנים עולים שמחוסר המודעות שלהם למנגנונים שמדינה עובדת לפיהם לא הצליחו לחשוף את עצמם כלפי המוסדות שהמדינה מטפלת ותומכת בהם.
אלכס מילר: זה, לדעתי, אחת הבעיות באמנות בכלל בישראל – עניין של חשיפה.
אלכס מילר: כל השאר, כמובן, תלוי באמן עצמו – עד כמה הוא מצליח לחשוף את עצמו, עד כמה האמנות שלו מקבלת הכרה ציבורית.
אלכס מילר: כך לדעתי הוא גם מתקדם.
אלכס מילר: אנחנו לא נכנסים לעולם הזה מי יותר מפורסם ומי פחות, מי מוכר יותר ומי פחות – זה לא ענייננו, אבל אנחנו מתעסקים יותר בשאלה עד כמה הבמה פתוחה לכל אחד ואחד ועד כמה העולם הזה פתוח, ומה ניתן לעשות כדי שהוא ייתן חשיפה לכל אחד שרואה את עצמו חלק מהמערכת הזאת.
אלכס מילר: בישיבה הזאת נדבר על אמנות הבמה.
אלכס מילר: לדעתי, יש חשיפה מאוד גדולה גם של עולים.
אלכס מילר: אני מתייחס לא רק לעולים שנחשבים עולים במסגרת החוק של עשר שנים, אלא בכלל – כל מי שלא נולד כאן בארץ, עד כמה היכולת של שילוב במנגנונים שקיימים היום בישראל – תיאטראות וכל מיני יוזמות בעולם הקולנוע.
אלכס מילר: ראינו גם שחלק מתחילים לפרוץ את תקרת הזכוכית ולהגיע לכל מיני תחרויות בינלאומיות.
אלכס מילר: על כך אני מברך, אבל אני עדיין חושב שיש הרבה מה לעשות.
אלכס מילר: זה תלוי ברצון הטוב של כל מי שעומד בראש המוסדות הקשורים לכך.
אלכס מילר: כשנשמע את האורחים אולי נוכל לעלות על הסוגיות השונות שתינתן גם לנו אפשרות להתערב ולראות איך אנחנו יכולים לסייע, ובאופן כללי – איפה אנחנו עומדים היום מבחינת המערכת – בהיבט התמיכות ובהיבט שיתוף הפעולה, תיאטראות וכולי.
אלכס מילר: שמוליק, אתה רוצה להתחיל?
אלכס מילר: תן לנו את הזווית שלך לנושא אמנות הבמה מבחינת העולים שלא נולדו כאן בארץ, ונמשיך הלאה.
שמואל עצמון: שלום.
שמואל עצמון: אני כנראה הצעיר פה בחבורה אז נותנים לי את רשות הדיבור, ואני כנראה גם העולה הכי צעיר כי עליתי רק לפני 63 שנים.
שמואל עצמון: כך שכששואלים אותי בן כמה אני היום, אני אומר שאני בן 63.
שמואל עצמון: התחלתי לספור את ימיי מרגע שרגלי דרכה על ארץ הקודש.
שמואל עצמון: אני רוצה להאיר פה את הנושא של חשיבות הקשר של התיאטרון שעליו אני ממונה ושאותו ייסדתי מתוך מטרה של קירוב לבבות וקירוב תרבויות.
שמואל עצמון: יש חשיבות גדולה מאוד לקירוב הלבבות של כל העולים החדשים שבאים להיות קהל צופים ועל אחת כמה וכמה כמקום קליטה לאמנים שצריכים להיקלט.
שמואל עצמון: תיאטרון "יידיש-שפיל" עושה עבודה מצוינת בנושא הזה, ואני גם מברך את תיאטרון "גשר".
שמואל עצמון: הגברת קיינדליך לא הייתה אז, אבל מי שהושיט ל"גשר" את היד הראשונה וקלט אותו זאת לא הייתה "הבימה" כי "הבימה" הזמינה אותו.
שמואל עצמון: כשהוא יצא לחופשי והתחיל להיות משוחרר אנחנו, בתיאטרון שלנו, נתנו להם את הבמה כדי שיוכלו להתפתח.
שמואל עצמון: לכן חשוב להדגיש שתמיכה בעולים היא לא רק כשנותנים להם – הם גם מחזירים.
שמואל עצמון: הם מחזירים לתרבות הישראלית בכל השטחים, ולכן חשוב באמת לתת את הדעת לא רק לנושא הקבלה, אלא גם לנושא הנתינה.
שמואל עצמון: אני אדבר בקצרה על נושא הנתינה: התיאטרון שלנו מונה כיום צוות של 45 איש פעילים – עובדים, עובדי במה, שחקנים.
שמואל עצמון: 40% מהם הם עולים חדשים, ביניהם כאלה שאפילו עוד לא עשר שנים בתיאטרון.
שמואל עצמון: אני גם יכול להגיד מה הם נתנו:
שמואל עצמון: יש לנו את מישה צ'רניאבסקי שהוא אחד ממעצבי החשמל הפופולאריים – אין כמעט הצגת פרינג' או משהו כזה שידו לא נמצאת שם; אציין את השחקנים והשחקניות שלנו כמו לנה ירלובה שהיא כיום כמו חנה רובינא בקאמרי, יושב פה עוד שחקן שקלטנו אותו, והוא כיום במאי והוא התפתח – סשה.
מיכאל טפליצקי: תקרא לי גם מישה.
שמואל עצמון: אנדריי קשקר, אירמה ספנובה, צנדלר גרא, אנבלה שהיא גם עולה חדשה מלפני 50 שנה.
שמואל עצמון: כלומר העולים החדשים צריכים להרגיש בעצמם שכל מה שהם – הם מקבלים ברצון ולא בחסד כי יש להם מה לתת.
שמואל עצמון: יבורכו על מה שהם נותנים.
שמואל עצמון: זה מה שיש לי להגיד.
שמואל עצמון: פרקטית אין לי מה לעשות כי עוד לא נכנסנו לזה.
שמואל עצמון: נתחיל מתיאוריה, ואחר כך נדבר על פרקטיקה.
אלכס מילר: מי עוד רוצה להתייחס?
מיכאל טפליצקי: שמי מיכאל טפליצקי.
מיכאל טפליצקי: אני שחקן ובמאי, וכעת אני המנהל האמנותי של תיאטרון "קונטקסט", תיאטרון אשדוד.
מיכאל טפליצקי: זה תיאטרון של עולים.
מיכאל טפליצקי: זה תיאטרון שמשחק בשפה הרוסית כעת.
אלכס מילר: איפה אתם נמצאים?
מיכאל טפליצקי: באשדוד.
יהודית גידלי: איך נקרא התיאטרון?
מיכאל טפליצקי: "קונטקסט".
מיכאל טפליצקי: אנחנו שייכים לחברה ותרבות של העיר אשדוד.
מיכאל טפליצקי: לשמחתי ולאושרי, יש שם אנשים שתמכו בתיאטרון: החברה לתרבות, סגן ראש העיר מר גיטרמן.
מיכאל טפליצקי: אלה אנשים שבעצם גידלו את התיאטרון.
מיכאל טפליצקי: אני הגעתי לשם לפני שנה וחצי.
מיכאל טפליצקי: התיאטרון הזה, נכון לעכשיו הוא תיאטרון מצליח.
מיכאל טפליצקי: בשנה שעברה שיחקנו בכ-40 הצגות, שזה המון לקבוצת תיאטרון מתחילה.
מיכאל טפליצקי: אנחנו בעצם התיאטרון הרוסי הגדול ביותר שמשחק בהצגות ברוסית.
מיכאל טפליצקי: אנחנו עדיין לא מגדירים את עצמנו כתיאטרון רוסי, אנחנו מגדירים את עצמנו כתיאטרון ישראלי שמשחק בשפה הרוסית וישחק גם בכל שפה שהעם היהודי מדבר בה.
יהודית גידלי: מה ההצגה?
מיכאל טפליצקי: ההצגה האחרונה היא "מירלה אפרת".
מיכאל טפליצקי: ברוסית.
יהודית גידלי: כשאתה אומר, 40 הצגות- -
מיכאל טפליצקי: 40 פעמים שיחקנו.
מיכאל טפליצקי: יש לנו ארבע הצגות: "קוורטט", כיסאות של יונסקו" – שזאת הצגה שנוסעת עכשיו לפסטיבלים.
מיכאל טפליצקי: אנחנו מוזמנים לפסטיבלים ומייצגים את מדינת ישראל.
מיכאל טפליצקי: אנחנו נשחק בכל שפה, ובינתיים אנחנו יושבים ומשחקים ברוסית.
מיכאל טפליצקי: ההצגה "מירלה אפרת" היא הצגת הדגל של התיאטרון עכשיו.
מיכאל טפליצקי: היא הצגה מורכבת מדי בשביל תיאטרון קטן כזה.
מיכאל טפליצקי: יש לנו שמונה שחקנים על הבמה, וזה הרבה מאוד בשבילנו.
מיכאל טפליצקי: התרגום לרוסית נעשה בפעם האחרונה לפני 100 שנה.
מיכאל טפליצקי: אני שיחקתי ב"מירלה אפרת" בתיאטרון "יידיש שפיל" לפני 15 שנה, ועכשיו היה לי חשוב להחזיר את "גורדינג" ואת "מירלה אפרת" ואת התרבות היהודית שלנו לקהל הרוסי.
אלכס מילר: לפי מה שאני מבין, התיאטרון שלכם נמצא תחת העירייה, כן?
אלכס מילר: אתם לא גוף נפרד.
מיכאל טפליצקי: כן, החברה לתרבות של אשדוד.
אלכס מילר: אני זוכר שהעברנו את הפנייה שלכם לתמיכה, ובשביל לקבל תמיכה ממשרד התרבות אתם צריכים להיות גוף נפרד – עמותה או משהו כזה, נכון?
קריאה: לא, אפשר גם באמצעות החברה.
אלכס מילר: התחלתם לטפל בזה?
מיכאל טפליצקי: לפני שבוע שלחנו את המכתב הראשוני לעירית פוגל והייתה לנו ישיבה גדולה איתה.
מיכאל טפליצקי: זה אפשרי.
רוני בר-און: - - - מקבלים סיוע גם ממרכז אמנים עולים.
מיכאל טפליצקי: כאמן יוצר אני חייב להודות שבמשך הרבה שנים אני מקבל סיוע ממרכז לקליטת אמנים עולים.
מיכאל טפליצקי: אני מאוד מודה למרכז הזה.
מיכאל טפליצקי: אנחנו מקווים שהשנה גם התיאטרון יקבל את הסיוע הזה.
מיכאל טפליצקי: אני מקווה שנקבל סיוע ממשרד התרבות וממשרד הקליטה.
מיכאל טפליצקי: רוב השחקנים הם 10-3 שנים בארץ.
אלכס מילר: נאחל לכם בהצלחה.
אלכס מילר: טיפלתי בנושא הזה לפני כחודש- -
מיכאל טפליצקי: תודה.
מיכאל טפליצקי: כשהגענו למשרד התרבות ראינו את המכתב שלך.
אלכס מילר: יופי, מצוין.
אלכס מילר: אני מקווה מאוד שהמהלך יצליח.
אלכס מילר: דני כץ, בבקשה.
ישראל כץ: אני מהחברה למתנ"סים.
ישראל כץ: אני רוצה לספר על משהו מעט אחר.
ישראל כץ: אנחנו לא מתייחסים לאמן האינדיבידואל, אלא מנסים בחברה למתנ"סים על כל שלוחותיה – 180 מתנ"סים בכל רחבי הארץ ועוד כ-60-50 שלוחות, לנסות לא להתייחס לטעות שהייתה בשנות ה-50 כשהגיעו עולים חדשים עם מסורות וניסו לשמר אותן ונתקלו – ניתן לומר אפילו – בסוג של עוינות.
ישראל כץ: יש היום בחברה למתנ"סים הרבה מאוד להקות של עולים שמנסות לשמר את הפולקלור המסורתי שממנו הם הגיעו: להקות קווקזיות, להקות אתיופיות.
ישראל כץ: גם אלה שהגיעו מחבר העמים הביאו איתם בכל אמנויות הבמה – גם בתיאטרון, גם בשירה, גם בזמר.
ישראל כץ: אפילו הדור הצעיר יותר – לא בהכרח "דור ב'" – אלא גם חבר'ה צעירים שעלו והם היום בני 18-17 ועלו לפני כעשר שנים – עדיין מביאים את המסורת שלהם ומנסים לשמר אותה.
ישראל כץ: אנחנו מנסים להתמודד עם הרצון שלנו לגרום להם לשמר את המסורת.
ישראל כץ: הבעיה היא, כפי שתמיד אנחנו מעלים, זה נושא התקצוב.
ישראל כץ: אנחנו בדרך כלל נאלצים לצמוח ב"רוחב הכתפיים" שלנו, וזה לא תמיד מצליח, אבל זה דבר שהיינו מאוד רוצים לעשות.
ישראל כץ: החדר הזה יכול לקבל החלטה לעשות יום בשנה שיהיה כל כולו "יום העולה החדש" ולהתייחס ביום הזה לכל הנושא של תרבויות מסורתיות של כל עדה ועדה, בחזקת הגישה שאנחנו מחבקים את זה, ואנחנו רוצים להיות שותפים ולא הטעות שהייתה בשנות ה-50 שהדפנו אותם.
אלכס מילר: אני גם מציע שמשרד התרבות ייקח את היוזמה הזאת גם עליהם כך שאם אפשר לארגן יום תרבויות שונות, מין קונצרט שיהיה משותף לכל מיני גורמים כיום הוקרה, זה יכול דווקא להיות נחמד.
אלכס מילר: אמנם אנחנו בכנסת יכולים להציג את התערוכה, אבל להביא הצגה או להקות זה קצת מסובך.
אלכס מילר: אבל באופן כללי אפשר לחשוב על הרעיון יחד עם החברה למתנ"סים שתיתנו מתנ"ס מרכזי לאירוח אמנים.
אלכס מילר: אני מאמין שאפשר להתארגן יחד עם משרד הקליטה ולארגן יום כזה יפה.
אלכס מילר: היה ניסיון יפה מאוד שהצליח כאשר היה גל של קונצרטים ברחבי הארץ לרגל 20 שנות עלייה שיזמו משרד הקליטה יחד עם רשויות מקומיות שונות.
אלכס מילר: זה עבר יפה מאוד.
אלכס מילר: אמנם היו שם אמנים שהגיעו מברית המועצות לשעבר, אבל אם אנחנו רוצים לתת ביטוי לכל מיני אמנויות מקווקז מהמזרח- -
ישראל כץ: מאתיופיה – יש שם דברים נפלאים.
אלכס מילר: נכון, אז צריך להתארגן בצורה קצת יותר מסובכת אמנם, אבל לדעתי תיתן חשיפה לאותם אנשים.
אלכס מילר: דרך אגב, אנחנו מציינים היום 20 שנה לעלייה מאתיופיה, ואני מאמין שעם כל היכולת שלנו היום לבוא ולהצביע ולחשוף את כל אותם נושאים, אז לדעתי, גם ציבורית ברגע שאנשים נחשפים לכך שהעולם הזה קיים וחי ועובד, זה משיג חלק מהמטרה שלנו שהיא החשיפה לאמנויות שונות ולאמנים.
אלכסנדר צ'רני: אני במאי קולנוע ומפיק.
אלכסנדר צ'רני: אני רציתי לדבר על הפקת סרטים שבה השתתפו הרבה עולים חדשים בתמיכת מרכז אמנים עולים.
אלכסנדר צ'רני: במשך עשר שנים אני יצרתי כמה סרטי אנימציה וכמה סרטים עלילתיים.
אלכסנדר צ'רני: קולנוע לא צריך במה כמו בתיאטרון – בקולנוע כדי להגיע לצופים צריך קודם כול טלוויזיה, ואולי טלוויזיה חינוכית.
אלכסנדר צ'רני: על זה אני רוצה לדבר.
אלכסנדר צ'רני: למשל, כמה סרטי אנימציה יקרים מפז ומחשב השתתפו בהמון פסטיבלים לקולנוע בינלאומי וזכו בהרבה מאוד פרסים.
אלכסנדר צ'רני: אני נתתי - - - בארצות-הברית, בקנדה ובאיטליה.
אלכסנדר צ'רני: אבל בארץ אף אחד לא רואה סרטים כאלה.
אלכסנדר צ'רני: בנושא הסרטים זה בדיוק פולקלור יהודי.
אלכסנדר צ'רני: איך זה הגיע לצופים ולילדים?
אלכסנדר צ'רני: אם יש אפשרות להקרין את הסרט בטלוויזיה החינוכית.
אלכסנדר צ'רני: גם בסרטים העלילתיים השתתפו המון שחקנים עולים חדשים- -
אלכס מילר: משרד החינוך - - -
נעמי יפה: במסגרת סל תרבות ארצי התלמידים צופים באירועי תרבות ואמנות.
נעמי יפה: כך שיש מחלקה לקולנוע בסל תרבות ארצי שמומלץ לתלמידים- -
אלכס מילר: איך המנגנון הזה עובד?
אלכס מילר: מגישים בקשות, ואתם קובעים לטלוויזיה החינוכית מה להציג?
נעמי יפה: כן, לכל תחום אמנות יש ועדה- -
אלכס מילר: אתם מכירים את זה?
אלכסנדר צ'רני: לא.
נעמי יפה: סל תרבות ארצי.
אלכסנדר צ'רני: הבעיה אצלנו בשנה האחרונה שעדיין לא הגיע תקציב.
אלכסנדר צ'רני: אני התחלתי פרויקט חדש – סרט עלילתי שהוא מאוד אקטואלי- -
אלכס מילר: ממי אתה מקבל תקציב?
רוני בר-און: ממרכז אמנים עולים.
רוני בר-און: אין לנו כרגע תקציב לאשר את כל הפרויקטים שהוגשו.
רוני בר-און: אנחנו אישרנו כרגע, רק על-פי הנוהל, פסטיבלים ועוד לא הגענו לפרויקטים מאחר שהתקציב- -
אלכס מילר: ואתם מגישים תמיכות למשרד התרבות?
אלכסנדר צ'רני: כן.
אלכסנדר צ'רני: קודם כול אני מחכה לקרן קולנוע ולמרכז אמנים עולים.
אלכסנדר צ'רני: אבל ממרכז אמנים עדיין לא.
לנה קריינדלין: שמי לנה קריינדלין, מנכ"לית תיאטרון "גשר".
לנה קריינדלין: שמוליק, אני אחזיר לך: מישה צ'רניאבסקי - אנחנו גידלנו אותו.
לנה קריינדלין: אז אני החזרנו לך את הטובה.
שמואל עצמון: אנחנו קלטנו אותך.
שמואל עצמון: מדברים על קליטה.
לנה קריינדלין: בסדר.
לנה קריינדלין: אני לא צריכה לספר עכשיו על ההישגים של תיאטרון "גשר", אין צורך, כי השנה אנחנו חוגגים עשרים שנה לתיאטרון- -
אלכס מילר: השנה כולם חוגגים עשרים שנה.
לנה קריינדלין: מה לעשות?
לנה קריינדלין: התחבר פתאום במקרה.
לנה קריינדלין: עכשיו, למשל, הייתה לנו תערוכה לרגל עשרים שנה לגשר, ואני הופתעתי כמה אנשים שבחיים לא היו בתיאטרון – וזה לא סוד שלא כולם באים לתיאטרון, ואולי זה נכון.
לנה קריינדלין: הופתעתי לראות כמה אנשים באו והתעניינו, ודווקא התעניינו בסיפור של התיאטרון – איך קבוצה של אנשים הגיעה ממוסקבה עם הטירוף הזה להקים תיאטרון במדינת ישראל בלי לדעת מילה בעברית.
לנה קריינדלין: אבל עובדה שזה קיים עשרים שנה.
שמואל עצמון: זאת גם הפעם השנייה כי גם הבימה- - - היסטורית.
לנה קריינדלין: נכון.
לנה קריינדלין: פעם שלישית זה יהיה כבר פארסה.
לנה קריינדלין: כשאנחנו מציגים את מדינת ישראל בחו"ל בכל מיני פסטיבלים – ואנחנו עשינו את זה בערך 50 פעם במשך ההיסטוריה שלנו – אנחנו מאוד גאים ומספרים לכולם איך מקבלים בארץ את העולים, את האנשים שמגיעים, ובאמת אנחנו לא חוסכים את המילים שלנו ואת המחמאות.
לנה קריינדלין: במסגרת הזאת אני רוצה להגיד שאני ממש מתחברת למה שאמר שמוליק: אנחנו לא רק לוקחים, אנחנו נותנים הרבה יותר.
לנה קריינדלין: למשל, תיאטרון "גשר" נמצא במרכז של יפו.
לנה קריינדלין: זאת אומרת בכל השטח מנווה צדק עד נמל יפו, תיאטרון "גשר" שנמצא באולם נגה הוא מרכז תרבותי, וכולם יודעים את זה.
לנה קריינדלין: אנחנו לא תיאטרון עירוני – אנחנו נתמכים על-ידי משרד התרבות, והוא עושה כל מה שהוא יכול זה על פי החוקים והקריטריונים.
לנה קריינדלין: יש לי הרבה מה להגיד על הקריטריונים; למשל, השנה אנחנו, כנראה, נאבד חצי מיליון בגלל שמוליק.
שמואל עצמון: את לא צודקת.
שמואל עצמון: אני לא מקבל את זה.
שמואל עצמון: אני מקבל את ההתרסה, אבל בגלל תרבות ישראלית.
שמואל עצמון: אני רוצה לתקן את זה.
לנה קריינדלין: אפילו כשמדובר על - - -
שמואל עצמון: בגלל תרבות ישראלית.
שמואל עצמון: אתם ממונים על תרבות ישראלית בעברית כיום, ולא ברוסית.
שמואל עצמון: אז נא לדייק.
שמואל עצמון: אני חייתי את זה- -
לנה קריינדלין: שמוליק, אני לא ידעתי שאתה תידלק ככה, אני הייתי עושה את זה קודם.
לנה קריינדלין: בקיצור, אנחנו במשבר כספי תמידי.
לנה קריינדלין: כל שנתיים תיאטרון "גשר" במשבר כספי כי מלכתחילה אנחנו לא נתמכים מספיק, ואין מה לעשות – אנחנו תיאטרון רביעי בגודלו בארץ אחרי "הבימה", "הקאמרי" ו"בית לסין".
לנה קריינדלין: בסדר גודל בינוני אנחנו הכי גדולים – אנחנו עושים 400 הצגות בשנה.
מיכאל טפליצקי: אנחנו נשמח לתקציב של גשר.
לנה קריינדלין: גם אנחנו.
נילי כהן: - - -
מיכאל טפליצקי: 40 הצגות – זה תקציב מאוד קטן.
נילי כהן: זה באותו סדר גודל.
לנה קריינדלין: אנחנו נלחמים כל הזמן, ואנחנו כמובן זקוקים לעזרה.
לנה קריינדלין: כי למשל כל התיאטראות הגדולים בארץ, כולל תיאטראות עירוניים – באר-שבע, חיפה וכדומה – נתמכים פעמיים: גם על-ידי העירייה וגם על-ידי הממשלה.
לנה קריינדלין: אנחנו רק על-ידי הממשלה כי תיאטרון עירוני בתל-אביב זה תיאטרון הקאמרי, ואנחנו לא יכולים לעשות עם זה כלום בינתיים.
לנה קריינדלין: אבל אנחנו במלחמות הישרדות, כולל בזמן חגיגות העשרים.
לנה קריינדלין: אני לא יודעת איך זה יתקבל.
לנה קריינדלין: למשל השנה אנחנו עושים שני פסטיבלים; אנחנו "גשר" לא רק במובן השפה, אלא גם במובן התרבויות.
לנה קריינדלין: אנחנו עשינו פסטיבל אחד עם הצגות בפסטיבל עונות סן-פטרסבורג, ובעוד שבועיים נפתח אצלנו פסטיבל "מסכת הזהב" עם הפסטיבל הכי גדול במוסקבה.
לנה קריינדלין: מגיעות לכאן הצגות ענקיות מדהימות.
לנה קריינדלין: זאת תרומה ענקית לכולם כי הכול מתורגם לעברית.
לנה קריינדלין: חוץ מזה כבר עשר שנים אנחנו עושים קליטה הפוכה בתיאטרון – אנחנו קולטים ישראלים- -
אלכס מילר: צברים.
לנה קריינדלין: כן, צברים.
רוני בר-און: בהתחלה אנחנו קלטנו.
לנה קריינדלין: כבר כולם יודעים לקלל ברוסית, ולאט-לאט הם לומדים גם לדבר.
יהודית גידלי: את לא צודקת, אנחנו תמיד ידענו לקלל ברוסית.
לנה קריינדלין: פשוט לא ידעתם שזה רוסית.
אלכס מילר: לא ידעו שזאת קללה.
לנה קריינדלין: בקליטה ההפוכה הזאת אנחנו צריכים להיות גאים בזה שיושבת שורה של יוצרים יוצאי ברית המועצות, כולל יבגני אריה וכל הצוות האמנותי, ומקבלים באודישנים את הכוכבים הישראלים שמאוד רוצים להתקבל.
לנה קריינדלין: זה הישג מאוד גדול.
לנה קריינדלין: האחרון שעשה אודישן היה דביר בנדק, לפניו משה אבגי.
לנה קריינדלין: אני חושבת שאנחנו עושים קליטה מאוד טובה להם.
לנה קריינדלין: כמובן, אנחנו צריכים את העזרה שלכם.
לנה קריינדלין: אני אשמח להכניס אתכם למאבק שאנחנו נמצאים יחד עם כולם.
אלכס מילר: אם תוכלו לספר לנו איפה אנחנו עומדים היום באופן כללי מבחינת האג'נדה.
אלכס מילר: דיברנו על נושא של אומנות, וראינו שיש חוסר מודעות לכך שיש תמיכה.
אלכס מילר: פה אנחנו רואים שיש מודעות ויש תמיכה, אז איפה אנחנו עומדים?
אלכס מילר: איך אנחנו מתקדמים עם זה?
נילי כהן: אני רוצה להמשיך את מה ששמוליק אמר וגם לנה, שגם אנחנו במנהל התרבות וגם בארץ בהחלט משוכנעים שהעלייה תרמה רבות לתרבות הישראלית בכל התחומים, ובכללם תחום התרבות.
נילי כהן: הדבר הזה מקבל ביטוי במנהל במידת היכולת – ופה אני מדגישה בעיקר ללנה, במידת היכולת של תקציב התרבות.
נילי כהן: כולנו יודעים שהתקציב הזה בהחלט לא עונה על הצרכים ועל הדרישות ולמצב של התרבות בארץ.
נילי כהן: זה ידוע, אבל זה לא הדיון היום.
נילי כהן: לגבי התרומה שלנו בתמיכה באמנים עולים: הוועדה המשותפת במשרד הקליטה ובמשרד התרבות שזה מרכז אמנים עולים שבמסגרתה אנחנו תומכים בעולים שמתחילים את דרכם, והם גם עולים חדשים עד עשר שנים בארץ.
אלכס מילר: כמה עולים מתוך קרן הקולנוע קיבלו תמיכות ליצירה?
נילי כהן: יש קרן קולנוע שנקראת קרן "גשר" שמתמקדת בנושא הזה של סיוע לעולים- -
אלכס מילר: מה תקציבה?
נילי כהן: כל שנה יש שלושה מיליון שקל שקרן "גשר" מקבלת לקולנוע רב תרבותי.
נילי כהן: ככה זה נקרא.
אלכסנדר צ'רני: שם התסריט שלי.
נילי כהן: אתה מכיר את זה?
נילי כהן: אתה ניגשת לזה.
אלכס מילר: כמה מתוך 3 מיליון נוצלו?
נילי כהן: מבחינה מספרית אני יכולה להגיד שעד היום 50 סרטים של יוצרים עולים קיבלו תמיכה.
יהודית גידלי: כמה שנים הקרן הזאת קיימת?
נילי כהן: הקרן קיימת הרבה זמן, אבל זה ספציפית קיים שלוש שנים.
אלכס מילר: אני לא שמעתי האם התקציב מנוצל במלואו או לא עד הסוף.
נילי כהן: התקציב מנוצל במלואו.
אלכס מילר: זאת אומרת אין לכם בעיה עם הבקשות.
נילי כהן: הבקשות מגיעות לקרן.
נילי כהן: התנאים קצת יותר קלים, כי זה לא משרד ממשלתי, אז יש קריטריונים מקצועיים בעיקר, אבל גם קריטריונים מנהליים שמתאימים לתמיכות שמתקבלות ממשרד ממשלתי.
נילי כהן: אבל הקריטריונים הם בעיקר מקצועיים.
אלכס מילר: כמה יש בקרן הקולנוע הגדול?
אור דורון: 67 מיליון.
נילי כהן: תקציב הקולנוע הוא 67 מיליון שקל.
אלכס מילר: למה שם אין קריטריון שייתן תמיכה לעניין הזה?
נילי כהן: יש, אבל הקריטריון המרכזי הוא הרמה האמנותית.
נילי כהן: זאת אומרת כל יוצר קולנוע יכול לפנות לכל אחת מהקרנות ולהגיש את העבודה.
נילי כהן: אני מדגישה שקרן גשר מיועדת ספציפית לאמנים עולים, אבל באופן כללי קרנות הקולנוע מסייעות ליוצרים בקולנוע, וכל אחד יכול להגיש.
נילי כהן: זה פתוח לכולם בהתאם לקריטריונים.
נילי כהן: זה היה ברור מדבריי, אבל אם לא, אני אדגיש, שאנחנו לא עושים העדפה מסוימת במסגרת הקרנות האלה.
נילי כהן: ההעדפה נמצאת בקרן גשר ובתקציב של המרכז.
נילי כהן: ערוצים נוספים שאנחנו נותנים זה כאשר עשר שנים יסיימו, וגוף ביסס את עצמו והוא כבר עמותה או שהוא עובד במסגרת עמותה, וקיבל את ההכרה המקצועית ועבר את תנאי הסף האמנותי הראשוני לקבלת תמיכה במנהל התרבות.