GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עמירה חיים: אסיים בזה שאומר שאם מישהו חושב שאנשים שעסוקים בערכים זה פוגע להם בהישגים הלימודים אז הוא טועה בהחלט, כי ההישגים במחוז דרום מאז שאנחנו מטפלים יותר בנושא הערכי עלו בצורה מטאורית.
עמירה חיים: אנחנו כבר של שלש שנים מובילים בהישגי הבגרות.
עמירה חיים: שלש שנים ממוצע הבגרות במחוז דרום גבוה יותר מהממוצע הארצי כולל העובדה שיש אוכלוסיה בדואית בפנים.
עמירה חיים: שלש שנים.
עמירה חיים: כל הנושא של לימודי הפיזיקה -ואנחנו נמצאים כאן ליד מרכז אילן רמון באוניברסיטה, תפס תנופה בלתי רגילה, כן, עם הנתינה, יחד עם הנושא של החינוך לתת, וילדים כאן יושבים במרכז ע"ש אילן רמון ועוזרים לילדים צעירים יותר ותראו כמה לימודי הפיזיקה במחוז, אם לפני שבע שמונה שנים בקושי שתיים שלש עבודות גמר בחמש יחידות בפיזיקה הגישו במחוז דרום, עם ליווי אקדמי, אז היום 75% מכל עבודות הגמר בפיזיקה חמש יחידות במדינת ישראל הן  ממחוז דרום, פריצת דרך בלתי רגילה אז אנחנו מאמינים בנוער מאמינים בעצמנו מאמינים במערכת החינוך, אני מאד מאד מאמינה במערכת החינוך, כן, מאמינה בריבון, זה מאד חשוב לחזק את הריבון, הוא זה שאומר, המדינה אומרת: אני נותנת חינוך טוב, אני נותנת חינוך שמאמין ביכולות של צוותי ההוראה ואנחנו מאמינים ביכולת של צוותי ההוראה להוביל את זה ומאמינים בתלמידים שיקחו את ההובלה תודה רבה.
דוד ליפשיץ: צהרים טובים לכולם, אני רוצה להודות על שהעיר באר שבע יושבת פה בפאנל כאחת מן הערים המובילות, בתכנית תעודת הבגרות החברתית, כשותפים במחוז לכל העשייה החינוכית.
דוד ליפשיץ: על פי הנתונים, יש מעל כ 8,000 מתנדבים במערכת החינוך העל יסודית מכיתות ז' עד י"ב, כאשר בשנת הלימודים תש"ע קיבלו 958 תלמידים תעודת בגרות חברתית.
דוד ליפשיץ: אני פותח עם הנתונים כי אני חושב שזה אומר את כל העשייה שקרתה פה בעיר באר שבע בהובלת המחוז בארבעת השנים האחרונות.
דוד ליפשיץ: העשייה של התנדבות הנוער היתה גם לפני כן אבל מה שקרה הוא שאנחנו מיסדנו פה תהליכים, נעשית עבודה מעבר לתכנית של המחוייבות האישית שהיתה רק בכיתה י' לאורך כל הרצף החינוכי, מגני הילדים, בתי הספר היסודיים והתיכוניים, כאשר העיר העמידה מערכת שהיא בעצם המערכת שמכילה את כל הפעילות הזאת.
דוד ליפשיץ: היום יש רכז שעוסק בהתנדבות בני נוער, הנושא מוסד, והוא מוסד גם באופן של מקומת ההשמה.
דוד ליפשיץ: אם בעבר היו מספר מקומות בודדים של השמה שבני נוער יכלו להגיע אליהם ולהתנדב, אז היום יש מעל מאה מקומות השמה בבאר שבע.
דוד ליפשיץ: הצבור והמוסדות יודעים על הפעולה, הם מבקשים את בני הנוער שיגיעו אליהם והיום אנחנו צריכים לאתר מקומות השמה נוספים כי המקומות שקיימים כבר לא מספיקים לאלפי הילדים.
דוד ליפשיץ: חלק ממקומות ההשמה הם גם בתוך בתי הספר, אותם תלמידים בוגרים שהם החונכים של התלמידים הצעירים מבצעים את העבודה בתוך המוסדות מהם הם באים, בתוך הקהילה שלהם, בתוך השכונה שלהם, בתוך האיזור שהם גרים בו, והתרומה היא גדולה לאין ערוך.
דוד ליפשיץ: אני חושב שהגיע הזמן, וזה היה בהצהרת הכוונות, גם ביציאה של התכנית לדרך, שכמו שאמרה מנהלת המחוז, שהצבא צריך להכיר באותם בוגרי התכנית ולתת העדפה ליחידות כאלו ואחרות לאותם בוגרי התכנית.
דוד ליפשיץ: אני חושב שגם המוסדות האקדמיים -וגם זה היה בבסיס התכנית והיציאה לדרך, בעיקר באותן מחלקות של מדעי החברה, צריכים לתת עדיפות לאותם בני נוער שהתנדבו לפחות שלש שנים או יותר, ונתנו ששים שעות והרבה יותר מששים השעות שהם מחוייבים, לתת להם העדפה בקבלה למוסדות האקדמיים.
דוד ליפשיץ: זאת הכרה בעצם, זאת לא תודה, זאת הכרה בעבודה הברוכה שעושים אותה בני נוער.
דוד ליפשיץ: אנחנו לא מחייבים את בני הנוער להגיע , כל בן נוער או בת נוער שרוצים להתנדב, שרוצים להיכלל בתכנית, נמצאים בתכנית .
דוד ליפשיץ: זו זכות להיות בתכנית הזו ואנחנו כמימסד חייבים להוקיר את זה חזרה לבני הנוער.
דוד ליפשיץ: תעודת הבגרות היא תעודה אבל מעבר לזה אני חושב שצריכה להיות הכרה בעשייה הנהדרת של בני הנוער.
דוד ליפשיץ: תודה רבה.
אלכס מילר: יש עמנו כאן קבוצת תלמידים ממועצת התלמידים והנוער, טימור מיכאלי יציג אותם והם יתייחסו לנושא.
טימור מיכאלי: תודה רבה.
טימור מיכאלי: אני תלמיד כיתה י' במקיף ג' בבאר שבע.
טימור מיכאלי: אני יו"ר מועצת התלמידים והנוער של מחוז דרום, ויו"ר מועצת התלמידים והנוער של העיר באר שבע, המארחת את הכנס.
טימור מיכאלי: יחד אתי כאן נמצאות עטרה בן דוד מאשקלון ואריג' אל אתוונה תושבת ח'ורה.
טימור מיכאלי: אני ארחיב בנושא של מעורבות חברתית, תעודת בגרות חברתית, ובעצם זה הדיון של הוועדה ואני מזמין את עטרה להתחיל.
עטרה בן דוד: אני מאשקלון, תלמידה בבית הספר אורט אפרידר, אני מעורבת בקהילה מכיתה ח', חמש שנים, לא הפסקתי לרגע ואני לא מתכוונת להפסיק עד היום האחרון לפני שאני מתגייסת.
עטרה בן דוד: התחלתי כמשצי"ת, מדריכי של"ח צעירים, ובמסגרת זו הייתי קצת ב"צופים", הובלתי ודאגנו לפתח את הקבוצה הזאת בבית הספר ללא מורה לשל"ח, הפכנו להיות הקבוצה הכי חזקה באשקלון, הכי פעילה במחוז דרום בכלל ובאשקלון בפרט.
עטרה בן דוד: לאחר מכן התחלתי להתנדב מיוזמתי במתנ"ס נווה אילן, המתנ"ס הגדול באשקלון, שנה שלמה, לאחר מכן רציתי לקבל יותר אחריות וקיבלתי את ריכוז ההדרכה של כל המעורבים חברתית שבאים להתנדב במה שנקרא "מחוייבות אישית", כשבאות קבוצות של שלש מאות ילדים ואנחנו דואגים לתת להם מקום חם שירצו לחזור ולהתנדב.
עטרה בן דוד: כל שנה תחום ההתנדבות פשוט גדֵל בצורה אחרת, אתה לא נשאר במקום אחד, אתה מגלה כמה יש עוד ועוד מקומות להתנדב, אתה נשאר שם כי אתה רוצה לא כי מכריחים אותך.
עטרה בן דוד: אין ספק שתעודת הבגרות החברתית היא התחלה, ובכיתה י', כשנכנסתי לכיתה ביום הראשון והמחנך אמר: חבר'ה זו הנקודה הסופית, זה נתן את הדרייב הראשון אבל לא האחרון.
עטרה בן דוד: זה נותן לך את ההתחלה אבל אתה ממשיך עד הסוף כי אתה רוצה ולא כי אתה צריך, וזה מה שהכי חשוב להגיד, אתה מקבל רווח אישי, הפכתי להיות מילדה שהיתה קצת עצובה לילדה מאד שמחה, זה מה שעשה לי את הכייף לקום בבוקר.
עטרה בן דוד: גם מבחינה אזרחית, באשקלון, כשאתה עושה, אתה לא עושה את זה רק בקהילה ובתנועות הנוער, אלא אתה גם מקים מחאות לגלעד שליט כמו שעשינו, ומחאות לגבי המשט בעזה שעשינו והרוב שהיו שם היו תנועות נוער, גם המשפט הציבורי שהובלתי אותו עם גלעד ארדן השר לאיכות הסביבה, נגד התחנה הפחמית שרוצים לעשות ועוד כאלה.
עטרה בן דוד: אתה מקבל מזה כל כך הרבה רווח אישי שקודם אתה מקבל מזה אישית ואחר כך אתה מרגיש שאתה עושה משהו וזה שדואגים לדרבן אותך, שגם ראש העיר שלנו שהכין פרס לנוער המצטיין ונתן לי תעודת הצטיינות תעודה שלמה ומענק שהוא נתן, אתה מבין שיש לך מקום, שגם מערכת החינוך, שגם בעיר ושגם בבית הספר, נותנים לך את המקום כן ללכת ולא עוצרים אותך, וכשרוצים לעשות תעודת בגרות חברתית כארצית אתה אומר: כן מסתכלים על זה.
עטרה בן דוד: אמנם אתה לא עושה את זה כדי שיסתכלו אבל אתה רואה שכן נותנים לך מקום ואתה רוצה לעשות וזה הכי חשוב שיצאו מפה וכולכם תצאו מפה שלא לזלזל בזה וזה לא: "בסדר, עוד הקבוצה של ילדים חמודים ובאים ומדלגים בין מתנ"ס למתנ"ס" אלא שהם משקיעים את השעות שלהם וזה לא שעתיים בשבוע זה הפך להיות 24 שעות אצלי למשל, כי זה גם בעשר בלילה להרים טלפונים למדריכים כדי שיגיעו לישיבה, או לומר: חבר'ה, צריך למלא משובים וצריך להוציא עוד קבוצה ועוד התנדבות ובתי ילדים ובתי אבות וזה הופך להיות חלק מהחיים שלך, זה היום יום שלך, אתה קם אוכל נושם את זה וחשוב שתדעו את זה.
עטרה בן דוד: זה מאד הכרחי.
אריג' אל אתאוונה: שלום לכולם.
אריג' אל אתאוונה: אני סטודנטית למדעי הרפואה באוניברסיטת תל אביב.
אריג' אל אתאוונה: אני בתקופה של בחינות אבל התעקשתי לבוא להיות פה כי אני רוצה שתשמעו את מה שיש לי להגיד ואת מה שיש לעמיתיי להגיד.
אריג' אל אתאוונה: אני באה מהמיגזר הבדואי וכולם בטח יודעים שלמיגזר הבדואי יש הרבה בעיות וכל הזמן אנחנו מתלוננים, אנחנו נופלים וכו' אז אמרתי לעצמי, אם אנחנו לא עוזרים לעצמנו אז למה אנחנו צריכים שאחרים יבואו לעזור לנו ואז נפל חלקי לבוא ולהתנדב בתכנית של המעורבות החברתית ולעזור לחברה.
אריג' אל אתאוונה: ועלינו להבין שככל  שהמיגזר שלנו מתקדם אז גם החברה הישראלית מתקדמת בגלל שאנחנו גם חלק ממנה.
אריג' אל אתאוונה: ההתמחות שלי בהתנדבות היתה לעזור לילדים בכיתות של היסודי וחטיבת ביניים בחומרים הבסיסיים בלימודים, במתמטיקה ושפת האם, וזה מאד זה מאד עזר לי בפיתוח האישיות שלי וחיזוק הבטחון העצמי שלי וזה גם תרם לילדים שעבדתי אתם וכשראיתי בכל יום בכל יום איך שהם מתקדמים וכשהלכתי להורים שלהם ושאלתי "נו, איך התלמיד שלי, הוא התקדם?
אריג' אל אתאוונה: הוא יותר טוב מאשר היה?
אריג' אל אתאוונה: זה היה כמו אתגר בשבילי.
אריג' אל אתאוונה: אני באמת רוצה שזה יהיה פרוייקט לאומי, שכל המדינה תתנדב בתכנית הזאת כי אם אנחנו בני הנוער והצעירים לא נקדם את החברה אז אף אחד לא יעשה את זה - זה בטוח.
אריג' אל אתאוונה: אז אני מקווה שזה  ימשיך.
אריג' אל אתאוונה: אני באתי ואמרתי את מה שאני מרגישה ואת החוויה שלי, אבל הם צריכים לעשות את זה, אני אמרתי את מה שיש לי והעשייה היא בידיכם.
אריג' אל אתאוונה: אני מקוה שזה יתגשם וזה יהפוך לפרויקט של המדינה ואנחנו נהיה חברה עוד יותר טובה ומתקדמת.
טימור מיכאלי: אדבר מנקודת מבט אישית שלי, כמו ששתי הבנות הנפלאות דיברו.
טימור מיכאלי: כמו שאמרתי קודם, אני יו"ר מועצת התלמידים והנוער של מחוז דרום ויו"ר מועצת התלמידים והנוער של העיר באר שבע, תלמיד כיתה י' במקיף ג'.
טימור מיכאלי: אני פעיל חברתית הרבה מאד שנים, התחלתי להיות פעיל במעורבות חברתית בכלל ובמועצת התלמידים בפרט עוד בבית הספר היסודי.
טימור מיכאלי: באותה השנה היו בחירות למועצת תלמידים וכמובן שהיו מפלגות, וכמובן שגם לי היתה מפלגה, היינו עשרה חבר'ה והיתה גם מפלגה שהיתה גדולה מאתנו, הם היו בכיתה ו' ואני חששתי: כיתה ו', בוגרים מאתנו, שמע טימור אתה הולך להפסיד, מה אתה לוקח את זה עליך למה אתה צריך את זה בכלל?
טימור מיכאלי: אבל אמרתי שאם לא אני אז מי?
טימור מיכאלי: אז אף אחד, האם ניתן להם שוב לנצח?
טימור מיכאלי: לא. אני אנסה.
טימור מיכאלי: לא אצליח - לא אצליח, אצליח -  אצליח, אז התמודדתי וזכיתי באותה הכיתה.
טימור מיכאלי: דרך אגב, היה הפרש קטן בין הקולות, הפרש של 4 קולות אני חושב או 5. זה פרט חשוב, שתדעו.
טימור מיכאלי: משם הכל התחיל להתגלגל, בצורה הכי טובה שאפשר, עד היום.
טימור מיכאלי: אני תלמיד כיתה י' וכשעברתי לחטיבה ולתיכון, המשכתי במעורבות הזו במועצת תלמידים בכיתות ז' ח' כיתה ט', התמודדתי שוב לתפקיד יו"ר מועצת התלמידים אבל הפעם כבר בתיכון, זאת אומרת זה אלף פלוס תלמידים.
טימור מיכאלי: ואם בבית ספר יסודי זה שלש מאות, ארבע מאות, חמש מאות אז פה יש לך אחריות גדולה יותר, יש לך יותר תלמידים, יש לך אנשים שמתמודדים שהם תלמידי כיתה י"א י"ב.
טימור מיכאלי: משם באמת התחלתי לתת מעצמי והרגשתי שזה המקום שבו כל כישוריי, כל התכונות הטובות שיש לי, אותם אני יכול לבטא, דוקא במועצת התלמידים.
טימור מיכאלי: הגוף הזה שבאמת נועד להוביל, נועד לשמש כעמוד שמתווך בין התלמידים לבין הגורמים למעלה ולבין הממונים, אנחנו הגוף הייצוגי שמייצג את בני הנוער בכל מיני פורומים בכל מיני דיונים ואני חש גאווה, שאני עומד בגוף זה על אף הסיפור האישי והרקע שממנו אני בא, רקע לא פשוט, וזו כבר הנקודה האישית שלי, והמסר שאני רוצה לומר.
טימור מיכאלי: כל אחד יכול להגיע, כל נער ונערה יכולים להגיע לכל מקום שהם רוצים להגיע אליו.
טימור מיכאלי: ללא קשר לרקע שלהם, לבעיות האישיות שלהם, כל אחד יכול, כל אחד יכול, שלש נקודות ואז זה פתוח.
טימור מיכאלי: כל אחד יכול להיות רופא, כל אחד יכול להיות עורך דין כל אחד יכול להיות יושב ראש מועצה במקרה שלי אבל חשוב לי להדגיש שיש שוויון הזדמנויות לכולם.
טימור מיכאלי: ועצם העובדה שאני הצלחתי לפרוץ ויש עוד הרבה הרבה בני נוער שמצליחים לפרוץ ולהגיע למקומות מאד מאד מאד רחוקים על אף שיש פה ושם בעיות משפחתיות אישיות, ושיש בדרך הרבה מאד מחסומים, עצם העובדה שהם מגיעים גבוה זה מה שנותן מוטיבציה.
טימור מיכאלי: והתכנית הזאת מעורבות חברתית זה מה שנותן את ההזדמנות לבטא את עצמך ולהוביל את עצמך לפיסגה, אל ההרים, בוא נאמר כך.
טימור מיכאלי: אני חש באמת גאווה להיות יו"ר מועצה, גם העירונית וגם המחוזית, כי אני בעצם המודל לחיקוי שבני נוער מקבלים והוכחה שכל אחד יכול, אין כזה שלא יכול, כל אחד יש לו את ההזדמנות כל אחד יכול לבטא את עצמו וכמו שבני נוער הקימו את מדינת ישראל וממשיכים להיות  פעילים ואזרחים פעילים גם היום, זה חשוב.
טימור מיכאלי: חשוב לקדם את זה וזה צריך להיות גם כמו שנאמר פה, ברמה לאומית, צריך להיות משהו שכל בני הנוער מעורבים בו ופעילים בו כי זה חשוב בסופו של דבר לעתיד המדינה ולתושבים שלה.
טימור מיכאלי: וחשוב לי עוד דבר קטן לציין, שלפעמים יש קשר בין מה שאתה מתנדב בו ומה שאתה פעיל בו בגיל העשרה שלך, לבין העתיד שלך זאת אומרת זה תורם וזה עוזר.
טימור מיכאלי: יש לנו פה את אריג' שהתנדבה בבית החולים כשהיתה יוצר צעירה, כשהיתה בת נוער ועכשיו היא לומדת רפואה, היא התנדבה בבית החולים וזה נקשר עכשיו לתפקיד שלה, היא רוצה להיות רופאה.
טימור מיכאלי: גם אצלי, אני מתנדב בגוף פוליטי, אז אני רוצה להיות איש ציבור בעתיד ואני חושב שזה המקום באמת לבטא את הכישורים שלי ולהיות אזרח פעיל, לשתף ולהשתתף.
טימור מיכאלי: תודה.
אלכס מילר: לאחר ההצגה הכללית של הנושא, אני אשמח שתכניסו אותנו קצת לפרטים של הענין הזה, מה זה הבגרות החברתית מבחינת השעות למשל?
אלכס מילר: אם אפשר להסביר בצורה כללית על מה מדובר?
אלכס מילר: איך משיגים את זה?
אלכס מילר: מה צריך אותו צעיר או צעירה שרוצה להתנדב?
אלכס מילר: לאן הולכים מי השותפים לכל הנושא הזה.
אלכס מילר: תענו ככל האפשר.
מאיר שטרית: אם לומר את זה במספרים, אז על מנת להיות זכאי לתעודת בגרות חברתית, צריך לפעול לפחות שלש שנים ברציפות בכיתות י', י"א, וי"ב בהיקף של לפחות ששים שעות בשנה.
מאיר שטרית: צריך לעבור קורסי הכשרה במצטבר לפחות 90 שעות, צריך לעשות עבודת גמר, מה שאנחנו קוראים יומן מסע אישי, עבודה רפלקטיבית על העשייה וכיום יש גם אפשרות לעשות עבודת חקר באזרחות.
מאיר שטרית: זה במינימום.
מאיר שטרית: מה שקורה במחוז דרום, מאחר והתכנית במחוז היא לא רק כדי לקבל תעודה בסוף התהליך אלא היא תעודה על מנת להציע אורח חיים שבו, כמו ששמענו מן החברים, לא רק תורמים לחברה אלא בונים את האישיות העצמית שלנו ובונים את עצמנו, אז, כאמור, התכנית הזו אכן מתחילה מגן הילדים והיא תכנית מובנית לאורך היסודי והעל יסודי.
מאיר שטרית: אנחנו מזמנים לתלמידים מיגוון אפשרויות של התנסות בעשייה במגוון גדול מאד של תחומים ומשתדלים להתאים לכל תלמיד את סוג התפקיד שבו הוא ינחל הצלחה, מה שיחזק אותו.
מאיר שטרית: ומה שאנחנו מגלים כרגע ברמה של מספרים, אם לפני ארבע שנים היו כ 8,000 מתנדבים במחוז בגילאי ז' - י"ב אז היום יש לנו 33,000 תלמידים.
מאיר שטרית: אני מעגל את זה, המספרים לא עגולים לגמרי, כ- 33 אלף תלמידים.
מאיר שטרית: בשנה הראשונה עבדנו עם חמש או שש רשויות והיום אנחנו פרוסים על פני עשרים רשויות במחוז כולל מגזר בדואי, מגזר כפרי ומגזר עירוני.
מאיר שטרית: מספרי התלמידים בשנה שעברה: 1,630 היו זכאים לתעודת בגרות מתוך שנתון של כ 8,000 תלמידים.
מאיר שטרית: 1,630.
מאיר שטרית: אנחנו צופים השנה עלייה של עוד כ 400, 500 תלמידים וצפי של 2,200 עם תעודת בגרות השנה, כאשר הדבר הדומיננטי שאנחנו שומעים בשטח ומגלים אצל המורים והמנהלים והתלמידים עצמם הוא שהם באים בהיקף גדול יותר.
מאיר שטרית: התנדבות זה לא "חוק חינוך חובה", אתה לא צריך להגיע בשמונה לבית הספר, והם מצביעים ברגליים, הם באים למקומות ההשמה שלהם אחר הצהרים, הם צריכים שעתיים בשבוע הם באים פעמיים, שלש וארבע, והם מוצאים קבוצת השתייכות חדשה, הם פותחים אופקים, אמר לי אחד התלמידים שזה בית הספר של החיים, זה חושף אותו לתחומים שהוא לא נגע בהם ולא יכול היה להכיר אותם וזו איזושהי תנועה שהולכת קדימה ומה שיוצר אצלנו את האופטימיות הוא הידיעה שעם ליווי והכוונה שלנו אנחנו, מערכת החינוך, יחד עם מערכת החינוך הבלתי פורמאלי ועם הרשויות, עם ההכוונה הזו אנחנו מתעֲלים את בני הנוער למקום טוב, למקום שהם מוצאים בו טוב, ומי שבא וטועם, כמו שאומרים "הציץ ונפגע" במובן החיובי, זה תופס אותם והם מתחברים והם מתמידים, ועונג לראות את הדבר הזה.
רונית תירוש: אני רוצה להרחיב קצת ולומר מה עומד בבסיס הרציונאל שמאחורי תכנית שכזו ואני מברכת כמובן את עמירה חיים, על כך שהיא לקחה את הנושא הזה כמה צעדים קדימה ומיסדה את זה.
רונית תירוש: כשהייתי מנכלי"ת משרד החינוך חשתי שאנחנו חיים בעולם די מנוכר בניגוד לתקופה שאנחנו היינו צעירים, והיינו הרבה ברחוב, ראינו דברים שקורים סביבנו, היינו יותר מעורבים, אמנם לא מבחינה ממוסדת אבל ידענו מה קורה סביבנו.
רונית תירוש: ככל שצמחנו בשנים החברה, לא רק בישראל אלא בעולם כולו , נעשתה יותר ויותר מתכנסת בעצמה, דואגת לעצמה, ובסופו של יום מנוכרת לסביבה שלה.
רונית תירוש: אני חושבת שהנתינה לקהילה, המעורבות הקהילתית -מעבר לתרומה שהנער או הנערה תורמים למי שהם תורמים בין אם זה בבית אבות או ב"מכבי אש" או בכל מקום השמה שהוא, הם נתרמים הרבה יותר, גם מבחינת תחושת הערך העצמי ש"אני יכול לסייע" וגם מבחינת הרחבת האופקים באשר לקורה סביבך, זאת אומרת, אתה לא חי בדל"ת אמותיך, אתה רואה מצוקות, אתה רואה בעיות, אתה רואה עוולות.
רונית תירוש: לקחתי את זה אפילו עוד צעד קדימה ואמרתי בזמנו מול מינהל חברה ונוער שלא יקבלו תעודת בגרות אם אין איזשהו היגד או הערה בתעודה שהנער או הנערה אכן סיימו את מחויבותם האישית.
רונית תירוש: כשאני דיברתי בקטנות על מה שהם מחוייבים לו בכיתה י'.
רונית תירוש: השאיפה כמובן היתה להרחיב את זה ליותר ואז, במסגרת שיקולים להרחיב את יחידות הבגרות באזרחות אמרנו שנעשה יחידת בגרות נוספת שהיא יחידה מעשית, והיא מבוססת על הניסיון שאני כנער או נערה רכשנו בהתנדבות שלנו במעורבות הקהילתית, נחשפנו לעוולות לאי צדק והנה אנחנו באים עם המידע שבית הספר מקנה לנו -מידע משפטי, מידע רשותי, כי הרי אנחנו בשיעורי אזרחות נחשפים לכל שלש הרשויות ואנחנו נציע בעבודת הגמר שלנו, באותה יחידת לימוד נוספת של אזרחות, נציג ונציג פתרון לעוולה שנחשפנו אליה ונכתוב על זה עבודה.
רונית תירוש: זה בעצם היה איזשהו סינכרון בין המערכות, בין המערכת היותר הישגית-לימודית-אקדמית נאמר, לבין השדה הערכי.
רונית תירוש: אני מאד שמחה לעקוב ולראות שיש מי שלקח את זה רחוק מאד ובאמת כאן במחוז לקחו את זה כמה צעדים קדימה כפי שציינתי, אני שמחה שהשר מחליט למסד את זה בכל הארץ.
רונית תירוש: אני רוצה לומר גם שאוניברסיטת אר שבע, למיטב ידיעתי -ונמצא פה פרופ' חן והוא יתקן אותי אם אני טועה, שהוא מתל אביב, אבל אני זוכרת שאוניברסיטת בן גוריון היתה הראשונה להציע חלופה למקצועות בחירה או שיעורי בחירה באוניברסיטה, ככל שהסטודנט מעורב קהילתית ותורם ומתנדב.
רונית תירוש: הם היו הראשונים להציע את זה כמדומני ואם לא אז יבורכו גם האחרים.
רונית תירוש: יותר מזה, היום כל האוניברסיטאות דוגלות בזה וזה נהדר כי זה מסר אדיר לחברה.
רונית תירוש: זאת אומרת, אל תסתגרו בד' אמותיכם, צאו החוצה ותתנו מן הידע שלכם ומהיכולות שלכם.
רונית תירוש: ואני רוצה לומר עוד יותר מזה, אני במקרה נחשפתי לתנאי קבלה לתואר שני במינהל עסקים ואני מעריכה שזה נמצא גם בפקולטות אחרות - אני מדברת על חו"ל ואני משוכנעת שבארץ גם הרבה תחומים אחרים העתיקו אבל גם שם, אם אתה לא מוכיח שנתת לקהילה אתה לא מתקבל, אתה יכול להיות גאון, אתה יכול להיות עם ציונים של מאה בכל מקצועות הבי.איי.
רונית תירוש: שלך אבל אם לא אתה לא מוכיח שיש לך עבודה קהילתית אתה לא נחשב, אתה לא מועמד אפילו.
רונית תירוש: אני חושבת שזה מסר אדיר ואם אנחנו מבכים על כך שאנחנו עם השנים נעשים פחות ופחות מחזיקים בערכים אני חושבת שהמהלך הזה תעודת הבגרות החברתית, משנה את התמונה.
רונית תירוש: אני רק רוצה לאחל שהיא לא תיתפס כחובה, ככפייה, כמו כל דבר שנתפס בבתי הספר שאתה צריך לעשות, אתה מקבל על זה ציון, אתה מקבל על זה תעודה, כי אז 'אני מוכרח' וזה יוצר אנטגוניזם כימי.
רונית תירוש: האנטגוניזם הפנימי - ימתן אותו עצם הקשר, כמו שציינו שתי הבנות כאן, שהן אמרו שברגע שהצצתי - נפגעתי.
רונית תירוש: ראיתי - נדלקתי.
רונית תירוש: נחשפתי - אני כבר הולכת מטעם עצמי ברצון ובחשק ובהתלהבות.
רונית תירוש: תבורכו על העשייה.
יעל ברנהולץ: שלום לכולם.
יעל ברנהולץ: אני ממונה על חברה ונוער ואני כאן כיו"ר ועדת היישום של הפיילוט הארצי של תעודת הבגרות החברתית.
יעל ברנהולץ: כבר תודה למחוז הדרום על החלוציות ובודאי שמלאכתנו בהיבט הארצי תהיה יותר קלה כאשר אנחנו יודעים שיש כאלה שכבר התנסו.
יעל ברנהולץ: אני רוצה להסביר מה היתה החלטת השר ומה המשמעויות שלה.
יעל ברנהולץ: קודם כל, השר החליט לתת מעמד ממלכתי לתעודת הבגרות החברתית.
יעל ברנהולץ: זאת אומרת ממעמד מחוזי למעמד חברתי, לפי ההערה של עמירה זה מאד חשוב.
יעל ברנהולץ: כמו כן, להפעיל פיילוט ארצי של התכנית.
יעל ברנהולץ: בשלב הראשון לתקצב הפעלה של כ 150 בתי ספר ברחבי הארץ בכל המגזרים.
יעל ברנהולץ: האחריות לביצוע תהיה מוטלת על מינהל חברה ונוער בשיתוף עם המזכירות הפדגוגית ויושבת כאן מרכזת המזכירות הפדגוגית שהיא שותפה לנו וזה יהיה הקשר בין הפורמאלי לבלתי פורמאלי לכל הכיוונים.
יעל ברנהולץ: לגבי המשמעות המעשית של פיילוט ארצי, ויושב הראש כאן מבקש דברים ברורים:      א - במערכת החינוך, הגדרת קריטריונים ממלכתיים להערכת ביצועי התלמידים.
יעל ברנהולץ: ב - הגדרת קריטריונים ותנאי ביצוע בבתי הספר ברשויות המקומיות, אנחנו רוצים לראות שכאשר תלמיד בא מועמד לאוניברסיטה כזו או אחרת -ואחר כך אדבר על הרמה האחרת, יהיה ברור שאם הוא בא מעפולה או מבאר שבע זו אותה משמעות, זה חייב להיות אוניברסאלי.
יעל ברנהולץ: ג - הנהגת מערך דיווח ממוחשב על ביצועי התלמידים והערכתם על ידי יחידת התיקשוב של המשרד באמצעות המנב"ס.
יעל ברנהולץ: אחרי שנה, שנתיים ושלש מורים מתחלפים וצריך שיהיה ברור, שיהיה רצף ברור בכל הארץ.
יעל ברנהולץ: ד - קביעה מחודשת של תו תקן של מקומות השמה.
יעל ברנהולץ: דיבר כאן נציג עירית באר שבע, כבר היום כשאנחנו מדברים על פיילוט באר שבעי או מחוזי, אחת הנקודות הבעייתיות היא למצוא מספיק מקומות השמה משמעותיים שעומדים בתקן.
יעל ברנהולץ: אני רוצה להגיד לכם, יושב כאן יצחק קדמן והוא בוודאי יסכים אתי, ילד הולך ללוות קשיש, גם הוא יכול להיפגע.
יעל ברנהולץ: צריך להיות ברור שמישהו מלווה אותו ויש אחריות ויש בטוח וכל הדברים האלה.
יעל ברנהולץ: ה - הגדרות לדרישות התפקיד של התלמידים המתנדבים.
יעל ברנהולץ: שזה יהיה ברור שמה שהילד הזה עשה עומד במבחן של עשייה משמעותית.
יעל ברנהולץ: ו - קביעת עקרונות הנחיה לתלמידים בעבודת המסע.
יעל ברנהולץ: אנחנו רוצים לראות כיוון גדול, איך התלמידים מביאים רפלקטיבית את מה שקרה להם.
יעל ברנהולץ: זה יכול להיות, זה יכול להיות בכתב זה יכול להיות סרט או מישהו יכול לכתוב הצגה מבחינתי העיקר שיהיה ברור מה קרה לו, מה הוא השפיע ואיך הוא עבד.
יעל ברנהולץ: הדבר הבא יהיה חדש לחלוטין, הפעלת מחקר הערכה מעצבת באמצעות דרמה לשם הפקת לקחים ושיפור מתמיד במהלך הפיילוט.
יעל ברנהולץ: אנחנו יודעים -מתלמידים שאנחנו פוגשים- מה קורה להם אבל אם אנחנו מדברים ברמה כללית אז רוצים לדעת קצת יותר.
יעל ברנהולץ: נרצה לדעת על אפיון של דרכי הארגון של בעלי התפקידים במקומות ההתנדבות, סוגי ההתנדבות, במה עוסקים, מה יותר פופולארי, מה פחות, מה יותר קשה, מה פחות קשה, דרכי הפעלה פדגוגית - איך מכשירים את התלמידים?
יעל ברנהולץ: ההדרכה והחניכה - איך הן עובדות?
יעל ברנהולץ: האם העיבוד וההתייחסות הערכית הן משמעותיות או שהן נותנות לילדים ללכת ולא בודקים איתם מה קורה.
יעל ברנהולץ: הערכת התרומה, לא פחות חשוב, מה התרומה לתלמידים המתנדבים, מה התרומה לקהילה הנתרמת.
יעל ברנהולץ: מה זה נותן למערכת וגם מהי התהודה הציבורית בקרב ההורים, בקרב הישוב שבו תלמידים פועלים.
יעל ברנהולץ: מי יודעים שתלמידים פועלים האם שרק בית הספר יודע וזה מאד מאד חשוב כדי ליצור את התמיכה הציבורית הגדולה.
יעל ברנהולץ: זה במערכת החינוך.
יעל ברנהולץ: בזירה הציבורית, ודאי מה שנאמר פה, ניהול שיח עם מוסדות ההשכלה הגבוהה, צה"ל ועבודות השירות הלאומי לגבי מתן משקל לתעודת הבגרות החברתית במעמד מיון המועמדים לקבלה למסגרות.
יעל ברנהולץ: בנימה אישית, אני עובדת במערכת החינוך הרבה שנים, צמחתי בתחום החינוך החברתי ואני עוסקת גם בדברים נוספים.
יעל ברנהולץ: הדבר הזה הוא הדבר הנכון ביותר שהמערכת יכולה לעשות, היא מחברת ביחד את הכל.
יעל ברנהולץ: תמיד עמדנו בבקשה ותחנון, אל תעריכו רק את המתימטיקה, אלא גם את העשייה, הלמידה מתרחשת גם במקום הזה.
יעל ברנהולץ: יש למידה של תכני הידע ויש למידה חברתית.
יעל ברנהולץ: יש ילדים שזה קורה להם ממילא ויש ילדים שאנחנו צריכים לפתוח בפניהם את ההזדמנות לעשות את זה.
יעל ברנהולץ: אנחנו רוצים שהילדים ילמדו משהו מזה.
יעל ברנהולץ: יפיקו ויהיו אתנו בחברה כמו שאמרה החֲברה כאן, ואני אומרת לך "שאפו", הלואי כולם חושבים כמוך, הלואי כולם מפיקים כמוך.
יעל ברנהולץ: נצטרך הרבה מאד עזרה, גם ציבורית וגם יומיומית תאמינו לי זה יהיה מאד קשה כשאתה עובר מפיילוט קאמרי לכל המערכת אני אזדקק להרבה מאד סיוע גם מאלי וגם מעמירה, לקבל כל הזמן את האומץ לא לוותר, להיות עקבי ולהגיע ביחד הלאה.
יעל ברנהולץ: כדי שלא יקרה לנו מצב שבשנה הבאה צריכים לראות אם יש תקציב.
יעל ברנהולץ: זה חייב להיות בבסיס התקציב, ברגע שפותחים לתלמיד אפשרות להיכנס ולעשות מסלול של שלשת השנים, שלא יקרה מצב שפתאום יגידו הופס, סליחה, נגמר התקציב, זה גם ענין מעשי ואני מקוה שגם ועדת החינוך של הכנסת תתמוך בנו לאורך הדרך.
אלכס מילר: איך אנחנו הופכים התנדבות להיבט תקציבי?
אלכס מילר: איך המנגנון של התנדבות הפך להיות למשהו שהוא בתוך תקציב?
יעל ברנהולץ: צריך לתקצב הדרכה, צריך לתקצב ליווי.
אלכס מילר: האם כרגע זה מתוקצב?
יעל ברנהולץ: כן, כרגע תוקצב למאה וחמישים בתי ספר אבל זה לא עובד בחינם, המורים לא עובדים בחינם, רכז התנדבות עירונית לא עובד בחינם, מחנך כיתה לא עובד בחינם, ביטוח עולה כסף, כל מיני דברים.
יעל ברנהולץ: תראה, לא כל דבר הוא תוספת אבל בודאי שאם המחוז תיקצב -והוא תיקצב מאיזה שהוא מקום, הרשויות המקומיות צריכות להקצות משהו.
יעל ברנהולץ: אני לא חושב שהדבר נעשה ללא תקציב.
אלכס מילר: לא אכנס עכשיו לזה, אנחנו פה בישיבה חגיגית ולא אפתח פה את תקציב 2011-2012 כדי לחפש תקנה לתיקצוב של פיילוט הרחבה שהרי אנחנו לא נמצא את זה שם אבל בואו לא ניכנס לזה.
אלכס מילר: ברגע הפנוי שנוצר כאן אני רוצה להצטרף לדברים של חברת הכנסת רונית תירוש בהערה: בינתיים, כולנו כאן, רובנו, מכירים את המערך ההתנדבותי, את המערך של פעילות חברתית.
אלכס מילר: רונית תירוש כמנהלת בית ספר וסמנכלי"ת המשרד ואני בא מכיוון הסטודנטים, יו"ר אגודת הסטודנטים וסגן ארגון הסטודנטים הארצי.
אלכס מילר: והדבר היחיד שחששתי ממנו בזמן שהפעלנו את מערכות ההתנדבות היה כאשר היו באים אלי סטודנטים, לפחות במישור שלי, והיו שואלים: מה יוצא לי מזה?
אלכס מילר: אז אני מציע להיות מאד מאד עדינים עם המושג ולא למכור את המערך של בניית ערכים של צעירים בישראל על פי המנגנון של תמורה בחזרה.
אלכס מילר: אנחנו יודעים לתת תמריץ, אנחנו יודעים לחזק את כל אלה שבאים ועושים את זה אבל, ברגע שזה הופך להיות דבר שמקבלים עליו תמורה זה פשוט הופך למנגנון ששייך ל"דברים שצריך לעשות".
אלכס מילר: וזה כבר לא בא מהלב אלא כמשהו שצריכים.
אהוד פלג: שלום לכולם.
אהוד פלג: אני מדבר פה היום, כמנכ"ל המועצה לצרכנות אבל אני שנים רבות עוסק -ביחד עם חלק מהנפשות הפועלות פה מטעם משרד החינוך, בתחום הזה של החינוך האזרחי והחינוך הערכי.
אהוד פלג: בשנות ה- 80 הכנסתי לארץ את הנושא של אזרחות פעילה שזה גם ראשי התיבות של השם שלי, ואני שמח לראות את ההתפתחות של הנושא במהלך השנים.
אהוד פלג: אני רוצה להצטרף לדברים האחרונים שנאמרו פה, וקודם כל לברך על המיזם החשוב הזה של תעודת הבגרות החברתית משום שכולנו צרכנים של מערכת החינוך וכשאני אומר 'כולנו' זה לא רק אנחנו כפרטים אלא גם החברה כולה וגם המדינה בסופו של דבר.