GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעקב כץ: הגמרא מסכמת ואומרת ככה – שתודה קרויין שלמים, ואין שלמים קרואים תודה.
יעקב כץ: זה אז הפשוט שתודה יכול להקריב בתור שלמים, אבל שלמים לא יכול להקריב בתור תודה.
יעקב כץ: אבל עלה בדעתי באותו זמן שלמדתי, ככה צעקתי לאשתי ואמרתי לה – תשמעי, תמי, יש פה רעיון נפלא.
יעקב כץ: אדם שיודע, יש לו הכרת הטוב, יודע להודות על המדינה הנפלאה, על הניסים שעשה לנו, קיבוץ גלויות, הביא לנו את כל ה, בנה לנו מדינה לתפארת, גם אם הוא לא שלם, הוא קרוי שלם.
יעקב כץ: תודה קרויים שלמים.
יעקב כץ: אבל גם אם הוא קיים את כל התורה כולה והוא שלם והוא מחדד בכל דבר, אבל הוא לא יודע להודות לשם, זה לא נקרא תודה, לא שווה שום דבר עם השלמות שלו.
יעקב כץ: שתודה קרויין שלמים ואין שלמים קרויים תודה, אתם יכולים להגיד את זה בשם הרי"ג וכל האומר דבר בשם אומרו מביא גדולה לעולם ושפתיו, בעזרת השם, בחיים, אחר-כך, עד אחרי 120.
יעקב כץ: תודה לכם, ותהיו ברוכים.
זבולון אורלב: חבר הכנסת שלמה מולה.
שלמה מולה: תודה רבה, אדוני היושב ראש, ברשות באמת העושים במלאכה והעוסקים במלאכה.
שלמה מולה: האמת היא, אני שמעתי על השבוע החמ"ד דווקא בתקשורת ואז מייד צלצלתי לחברים שלי גם לאורי, גם לזבולון, אמרתי – תגיד, מה אנחנו עושים, בשביל לציין את שבוע החמ"ד בכנסת ואז באמת הגעתי שידעתי שיש את הדיון הזה, אז אני ביקשתי לבוא.
שלמה מולה: אני רוצה לומר ככה – אני מכיר את חמ"ד לא רק בזווית האישית, שכשאני הגעתי לארץ, ב- 4 לפברואר 84, אחרי תלאות רבות וקשיים רבים, דרך סודן, המוסד שקלט אותי באופן אישי זה היה, חמ"ד, זה אני הייתי בישיבת אוהל שלמה, אז היא נקראת, היום היא נקראת וולפסון, נדמה לי, בבאר-שבע.
שלמה מולה: היתה לי חוויה מרתקת בתקופה הזאת שבה אני הייתי, כשהייתי כמעט כשנה, והעברית שלי זה משם, דרך אגב.
קריאה: עם הרב ליפשיץ.
שלמה מולה: ישראל.
שלמה מולה: 84, כן.
זבולון אורלב: הוא עדיין ראש הישיבה.
יעקב כץ: יש תלמיד שנקרא הרבה, כמו מולה.
שלמה מולה: אז בעצם אחר כך היתה איזה שהיא בעיה ואיכשהו התגלגלתי למקום אחר.
שלמה מולה: אבל בסוף גם הגעתי לבר אילן ולמדתי בבר אילן.
שלמה מולה: אני הכרתי את חמ"ד באמצעות מתי דגן.
שלמה מולה: לא יודע מה הוא עושה היום, מתי דגן הוא היה ראש החמ"ד באותה תקופה, בעיקר אני הכרתי אותו ואת המערכת של חמ"ד, כאשר כל מערכות אחרות, שלא רצו לקלוט את עולי אתיופיה, הגוף שהיה מוכן בפתיחות רבה לקלוט את עולי אתיופיה, זה היה חמ"ד, ב- 80, 80 עד 84, 85, אחר כך יותר מאוחר גם ב- 91, במבצע משה, מבצע שלמה.
שלמה מולה: אני לא בטוח, אני אומר את זה, חברים יודעים את זה, אני אומר את זה כל הזמן.
שלמה מולה: לא בטוח, חמ"ד, קיבלו את הקרדיט שמגיע להם בקליטת העלייה מאתיופיה.
שלמה מולה: אני לא משוכנע.
שלמה מולה: אני חושב שהציבוריות הישראלית.
יעקב ויזל: פרס ישראל למערכת החינוך הדתית.
שלמה מולה: נכון, על קליטת עולי אתיופיה.
יעקב ויזל: קליטת עלייה מאז 48.
שלמה מולה: אני מדבר כרגע בזווית שלי, של קליטת העלייה מאתיופיה.
שלמה מולה: היא לא היתה פשוטה.
שלמה מולה: לא היתה פשוטה, גם בגלל פסיקות של הרבנים הראשיים, לגבי ספק יהודי ואני מודע לכל הניואנסים שהיו.
שלמה מולה: אבל אף אחד לא שאל את השאלה ואמר – קודם כל אנחנו קולטים אותם ואחר כך בואו נראה מה אפשר לעשות.
שלמה מולה: שהיא לא מסכימה על הפסיקה, אבל זה כבר עניין אחר.
שלמה מולה: אבל עצם התעוזה של החמ"ד לבוא ולהגיד – אנחנו מקבלים את כולם, בלי סטיגמות, בלי סטריאוטיפים.
שלמה מולה: אנחנו קודם כל, יבוא אלינו הביתה, אני אומר לכם שבעיקר ב- 84, ילדים הגיעו יתומים.
שלמה מולה: היו צריכים לפתוח את כל בתי-הספר, ואם זה על יד עכו ובכל מיני מקומות שבהם ילדים באו יתומים מהורים, שההורים שלהם או נפטרו בסודן או שנשארו באתיופיה, באו חלקים חלקים, אני לא מדבר על ילדים, אני מדבר על בני שש, שבע, 12, ואימהות הבית איך שהתמודדו.
שלמה מולה: אני זוכר את כל החוויה הזאת.
שלמה מולה: אני באמת, זה בדיוק מה שמאפיין את חמ"ד, בעיני, זה החינוך הערכי, הציוני, המוסר ואני חושב, לכן אני באתי באמת להגיד תודה לכל מה שאתם עושים.
שלמה מולה: דווקא בשבוע הזה לא הייתי רוצה שאנחנו דווקא נדבר על משוכנעים בתוך המשוכנעים, לא בטוח.
שלמה מולה: זאת אומרת, אני הייתי רוצה דווקא הציבור היותר רחב, שהוא לא הציבור המשוכנע, העוסק במלאכה, יקיים דיונים.
שלמה מולה: זה חשוב, אבל אני הייתי רוצה גם מה שנקרא החילונים שבחברה הישראלית, ידעו מה, מה חמ"ד עושים.
שלמה מולה: אם אני קושר את זה לחוויה היום יומית שלנו בעצם, במידה מסוימת, אני לא בא, אני לא יודע, אני לא רוצה לבוא לקבוע איזה שהיא עמדה כלשהי, ההיחלשות של מה שנקרא, של הציונות הדתית, היא בעוכרינו.
שלמה מולה: אנחנו סובלים מזה היום ואני לא רוצה לדבר פוליטיקה, אבל אני חושב שזה רע מאוד, זה לא טוב.
שלמה מולה: התוצר של זה בעצם, תוצר של בתי-הספר הפרטיים, הם לא תמיד ממלכתיים, לא בטוח שהם משדלים על אהבת הארץ, אהבת האדם, על החינוך הטכנולוגי ולא בטוח על שירות לצבא ובוודאי ובוודאי לא על הליברליזם היהודי.
שלמה מולה: זאת אומרת, במושג הזה שאתה תוותר על היותך אדם יהודי שמאמין בהלכה, אבל הליבראליות, הפתיחות, הדברים האלה שהם, אני חושב שהחברה הישראלית מפסידה בגדול.
שלמה מולה: זאת אומרת, אם אני מדבר על החינוך, בעצם, זה העניין, לכן הפתיחות הזאת של גם לאוכלוסייה הכללית ובאמת, על הדברים הנפלאים שאתם עושים, ואני חושב שזה חשוב שיתקיים על זה דיון ושיח.
שלמה מולה: אני הייתי רוצה שברבנות הראשית יהיו אנשים מהציונות הדתית, ואני הייתי רוצה שהרב הראשי הצבאי יהיה איש מהציונות הדתית.
שלמה מולה: אני הייתי רוצה שהדיינים.
יעקב כץ: הרב הראשי הצבאי הוא איש הציונות הדתית.
שלמה מולה: אני רק מדבר באופן כללי.
שלמה מולה: אני הייתי רוצה, הדיינים בבתי הדין הרבניים, בנושא הגיור, בנושאים שעוסקים בנושאי גירושין ונישואין, יהיו מהציונות הדתית, שבכל-זאת אמורים לחבר גם את החוליות.
שלמה מולה: מה הבעיה שלנו?
שלמה מולה: החילוניות, אני חושב שהיהדות החרדית היא במידה רבה מרחיקה מאוד הרבה מאוד אנשים מהיהדות.
שלמה מולה: זה הדבר אולי הרע ביותר שקורה לנו ביום-יום.
שלמה מולה: ולכן, אני רוצה, באמת לא רוצה כאן להרחיב את הדיבור.
שלמה מולה: ואני גם, כמו שאני בא, לא בטוח שאנחנו תמיד עושים את מה שצריך לעשות.
שלמה מולה: אני מודה.
שלמה מולה: זה לא אני.
שלמה מולה: אני מודה, גם אצלנו, בתוך הבית, זה לא מספיק לדבר אנחנו בעד, צריך לעשות פרקטיקה גם מה עוסקים.
שלמה מולה: במה עוסקים.
שלמה מולה: עוסקים זאת אומרת כשבאים להצביע פה במליאה על משהו, אז צריך לחשוב בדיוק על מה, אל מי הולכים.
שלמה מולה: אז יש חילוקי דעות, ארץ ישראל השלמה, לא שלמה, זה לא הדבר החשוב.
שלמה מולה: בעיני הדבר החשוב כרגע זה החינוך הערכי, הציוני, במלוא מובן המילה.
שלמה מולה: לנו, לאלה שנמצאים בצד השני, יש לנו הרבה מה לחשוב.
שלמה מולה: וגם לכם, העוסקים במלאכה, יש לכם הרבה מה לחשוב ואני, אני, אם אני הייתי צריך לבחור היום בין הציונות הדתית הממלכתית הדתית, לבין החינוך החרדי, בוודאי שאני הייתי בוחר בחינוך הציוני הממלכתי הדתי.
שלמה מולה: בעיני, אפילו במידה מסוימת, אני הייתי מעדיף אפילו ממלכתי ואני יכול לומר לכם, למשל הבת שלי, בת 12, לומדת בבית-ספר חינוך ממלכתי דתי.
שלמה מולה: ומבחירה.
שלמה מולה: אני בחרתי שהיא תלמד שם.
שלמה מולה: לכן, אני, זבולון, אני חושב שאחרי גם השבוע הזה, יכול להיות שכדאי לנו אולי לקיים איזה שהוא דו-שיח יותר פתוח, עם החברים הונספים, כדי לחזק את החינוך הממלכתי דתי.
שלמה מולה: לדעתי, חיזוק החינוך הממלכתי דתי זה טוב למדינה, זה טוב לאהבת העם, זה טוב לעם, לעם ישראל גם בתפוצות ואני חושב שגם מי שצריך לעסוק אפילו בעידוד עלייה, בחינוך יהודי ציוני, גם בחוץ לארץ צריכים להיות אנשים מהחינוך הממלכתי דתי, יש לזה הרבה מאוד רכיבים נוספים שכולנו יכולים להרוויח עליו ואני מאוד שמח שקיימת את הדיון היום.
זבולון אורלב: בבקשה, חבר הכנסת אורבך.
אורי אורבך: שלום לכם, סליחה על האיחור.
אורי אורבך: אתמול קרה דבר שהוא בעצם לא ראוי לציון באופן מיוחד, אבל בוגר החינוך הממלכתי דתי התמנה לתפקיד מאוד חשוב, הזכרתם את זה בטח.
אורי אורבך: ועיתונאי בוגר החינוך הממלכתי הלא דתי, ציין בסקירה של זה, הוא אמר את המשפט הזה – ראש השב"כ הוא חובש כיפה הוא ראש השב"כ הראשון החובש כיפה, אך יחד עם זאת, הוא נחשב לממלכתי לחלוטין.
אורי אורבך: מילה במילה אני מביא לכם, פשוט כתבתי את זה.
אורי אורבך: ככה, מילה במילה: נחשב, אך יחד עם זאת, נחשב לממלכתי לחלוטין.
אורי אורבך: בסדר, אז זה נורא מעצבן ושוב ומה.
אורי אורבך: אבל מה שאני רוצה לומר זה שבציבוריות הישראלית במידה רבה, הדתיות, ציונית דתית, לא מבינים שהיא ממלכתית בגלל שהיא דתית.
אורי אורבך: ואומרים בגלל שהיא דתית, אנחנו מטילים ספק, במשתמע, בממלכתיות שלה.
אורי אורבך: אז אנחנו במקרה הזה אני בא בתלונה אל העיתונאי, אבל בשיח חברים הזה, אנחנו צריכים גם לבוא בתלונה או במחשבה או בהרהור כלפינו אנו, האם מרוב, לא אגיד הקפדה על הדתיות, אלא ההקפדה על הפרמטרים החיצוניים הדתיים, בקליטת תלמידים, באי-קליטת תלמידים במקרים מסוימים ואני מתלונן לפעמים לא במקום הנכון, כי לא תמיד זה בחינוך הממלכתי דתי הקלאסי, אלא במקומות בפריפריה האחרת, הציונית דתית, האם מרוב הדגשה של הדתיות, זנחנו כמעט לחלוטין את הדגשת הממלכתיות כחלק מההגדרות הדתיות שלנו, וכחלק מהשליחות המרכזית של החינוך הממלכתי דתי.
אורי אורבך: זאת אומרת, ככל שאנחנו העמקנו והקפדנו וירדנו לדקי דקויות של הדתיות, אנחנו בעטנו לעתים ברגל גסה בממלכתיות, במחויבות שלנו הנובעת מהתפישה הממלכתית של אחריות לכלל ישראל.
אורי אורבך: לכלל ישראל זה לא רק אלה שלומדים אצלנו אלא גם אלה שלא לומדים אצלנו, לקשר שלנו עם כיוונים אחרים, ציבוריים אחרים, וזה דבר שאנחנו, זה לא דווקא החינוך הממלכתי דתי, אלא הציבור הציוני דתי צריך, אני חושב, לתת את הדעת על כך והמשימה העיקרית היא מוטלת ביום יום כמובן על החינוך הממלכתי דתי, שזוכר כל הזמן שהוא דתי, וצריך עוד יותר לזכור ולהזכיר את העניין הממלכתי.
אורי אורבך: אז אני מאחל לכם לשבוע חגכם, חגנו, שתמשיכו להיות דתיים ממלכתיים, לא משנה הסדר.
זבולון אורלב: אני משוכנע שאין כמו החמ"ד, שהוא משופע בדילמות קשות ולמרות שאמרתי בדברי הפתיחה את משנתו בראשי פרקים מקוצרים ותמציתיים של שח"ל, על השילוב והחיבור שהא לא יינתק בין ממלכתיות לבין דתיות או בשפתו בין לאומיות לבין דתיות, ברור שהמשנה הזאת מציבה בפנינו אתגרים והם אתגרים קשים, כי אנחנו לא יכולים להקיש באדמור גוגל בפרויקט השו"ת על כל מיני שאילתות כי היצירה הזאת היא יצירה ארץ ישראלית חדשה, כמו כל היצירה של הציונות הדתית, שהיא יצירה בת 108 שנים, תרס"ב, כבר עוד מעט 109 שנים, שנוסדה על-ידי, כפי שציינתי גם בדברים, על-ידי הרב ריינס וברור לחלוטין שחלק מהדילמות הן דילמות שהדור שלנו, דור של החינוך הממלכתי דתי, מתחבט ואין לו מאין לקחת דוגמאות מן העבר, בין היתר דוגמה שעכשיו הזכיר חבר הכנסת אורבך, האם אנחנו ממלכתיים ללא תנאי, ללא מצע ואיך אנחנו יכולים להתמודד עם שאלות קשות מאוד שהן קשורות ביישום הממלכתיות עד הנקודה האחרונה, תוך שמירה והקפדה מוחלטת על תרי"ג מצוות וכלה בשאלות גם פשוטות, האם אנחנו משאירים בצד תלמידים בגלל שהעלות בישיבות התיכוניות והאולפנות הן כאלה עלויות שאולי אנחנו חוטאים בכך שלא כל אלה שנכנסו אלינו בכיתה א', יכולים גם להגיע לאותם מקומות או מחמת מיון על הישגים או מחמת תשלומים או מחמת איזה שהן סיבות אחרות והמשך בשאלות של האם, עד כמה הכיפה הסרוגה שלנו באמת גדולה, האם היא מכילה את כולם.
זבולון אורלב: לאחרונה היה, בשנה האחרונה, היו דיונים מאוד טובים ואני מאוד משבח את אברהם על העניין הזה, על המטבע לשון שטבענו אותו בשם של התתמ"דים, התלמודי תורה ממלכתיים דתיים, ראה מורשה וכדומה.
זבולון אורלב: בשבילי זה המבחן, דיר בלאק ותסלח לי שאני לפעמים גם לוחץ ככה, בעניינים האלה.
זבולון אורלב: עד כמה באמת אנחנו מרחיבים את היריעה ואומרים – שמע, ציונות דתית, יש לה גם כן גבולות.
זבולון אורלב: יש לה גם כן גבולות.
זבולון אורלב: ואיפה עובר הגבול?
זבולון אורלב: לימודי הליבה זה הגבול?
זבולון אורלב: הבגרות זה הגבול?
זבולון אורלב: סירובי פקודה זה הגבול?
זבולון אורלב: איפה בדיוק הגבולות שלנו?
זבולון אורלב: את מי אנחנו יכולים להכיל.
זבולון אורלב: באופן טבעי, אני חושב שאם אבן יסוד במשנתנו זה עם הפנים לכלל ישראל, שהרי אנחנו לא נבנינו כדי להקים לעצמנו איזה מחנה נעים ונוח וחממה שאנחנו נוכל להתבשם טוב אלא יש לנו אחריות כלפי כלל האומה, כלפי כלל המדינה, כלפי כלל הארץ, כלפי כלל תרי"ג המצוות, אנחנו כלליים כאלה, עד איפה הדבר הזה גם כן הולך הגבול הזה.
זבולון אורלב: וזה עובר לשאלות האם בתי-הספר שלנו באמת פתוחים לכל מי שרוצה לבוא וללמוד ואולי התשובה לשאלה איפה נושרים אותם 30%, זה אולי בגלל תחושה שבתי-הספר שלנו באמת אולי לא פתוחים לכולם ובשלב מסוים הורים מרגישים – תשמעו, אני לא חלק מן המשפחה, אולי, אינני יודע.
זבולון אורלב: ברור שהדילמות הן דילמות.
זבולון אורלב: אני לא חושב שבשבוע החמ"ד, אולי צריך לתת את התשובות, אבל בהחלט אני חושב שחלק מהמטרות של שבוע החמ"ד שאתה ציינת זה הראייה פנימה, זה באמת להעלות את הנושאים ולא להחביא אותם מתחת לשטיח, להעלות את הנושאים האלה, הם דילמות.
זבולון אורלב: אני לא אומר שלכל דבר יש תשובה, אני זוכר בלימודיי האקדמיים, למדתי קורס של ניהול תוך כדי משבר.
זבולון אורלב: לא כל משבר חייב שהוא פיתרון.
זבולון אורלב: אתה יכול גם למשוך דבר, גם תוך כדי משבר, אבל אתה לא יכול שכל החיים שלך יהיו בנויים רק על משברים.
זבולון אורלב: בסופו של דבר, צריכים לקבוע איזה שהם דברים והדילמות הן לא דילמות פשוטות כי כמו כל דבר בחיים, לכל החלטה יש מחיר.
זבולון אורלב: אסור להגיד תג מחיר, אני יודע?
זבולון אורלב: ראש השב"כ החדש אולי יאסור את הביטוי הזה.
זבולון אורלב: אז לכן אני אומר, חשוב שהדילמות האלה יעלו וחשוב שיהיה גם תהליך, איזה שהוא תהליך, במועצת חמ"ד, בפורום כזה, בפורום אחר, שהנושאים האלו עומדים על הפרק והם נידונים ותמיד מוטב שהחמ"ד יהיה יוזם הדיונים האלה ויוזם הפתרונות או הכיוונים, מאשר הדברים מתפוצצים לנו בפנים ותמיד קשה מאוד להתמודד עם שאלה שהתפוצצה לא במקום שרצית, לא בזמן שרצית, לא עם האנשים שרצית ואז אתה כבר מוגבל מאוד ביכולת שלך להתמודד עם הדברים האלה.
זבולון אורלב: ככל שמקדימים, אני חושב, בדילמות, והדברים הם פשוטים.
זבולון אורלב: אני הזכרתי בראשית דבריי את ועדת המשנה לחינוך דתי.
זבולון אורלב: אז יושבים פה כמה מחמ"דים, כולל גם אתה, שאני, מותר לציין, אנחנו עומדים לרשותכם כחומת מגן, גם מול המשרד פנימה, ככל שצריך, וגם מול הרשויות המקומיות ויש לנו כמה מאבקים לא פשוטים אבל עצם הידיעה, אגב, שכבר חלחלה בשלטון המקומי, שעל ועדת המשנה שהם יודעים שהם לא יכולים כרגע לקבל וזה איכשהו התמסמס וגם כבר בין מנהלי המחוזות אני יודע שהדבר הזה חלחל, הדבר הזה מאוד חשוב שיש הגנה פרלמנטארית או על כל פנים חשיפה פרלמנטארית וכל בעיה של איזה שהוא בית ספר או גן ילדים, סופו שיגיע לשולחן הכנסת ומישהו יצטרך לתת עליו דין וחשבון ולהסביר למה זה קורה ואיך קורה ויש מקרים ממש לפעמים מדהימים.
זבולון אורלב: אולי אני אקח רק מקרה אחד לדוגמה, של שדה יעקב.
זבולון אורלב: הואיל וציינתי ששדה יעקב זה המושב הראשון של הפועל המזרחי, שלידו אגב זה יער שח"ל, שאגב בזמננו היו עושים שם את המחנה הצופי בסוף כיתה ח'.
זבולון אורלב: בשדה יעקב, אי-שם כנראה בשנות ה- 60, ביטלו את ה, עד שנות ה- 60, לכל יישוב, קיבוץ או מושב, היתה רשות חינוך מקומית.
זבולון אורלב: זה לא היה של המועצות האזוריות.
זבולון אורלב: כל יישוב היה רשות חינוך עצמאית.
זבולון אורלב: אי-שם בשנות ה- 60 ואפילו קודם דורי, במשרד, ביטלו את האבסורדים האלה והקימו במועצות האזוריות מחלקות לחינוך שהיא רשות חינוך אזורית.
זבולון אורלב: לא ועדת חינוך סטאטוטורית.
זבולון אורלב: בקיצור, הואיל ובית הספר בשדה יעקב הוא ותיק, אמנם לא כימי המושב, 80 שנה, 90 שנה, 80 שנה, משהו כזה, אז המבנים שם הם בלתי אפשריים, הם לפני התמוטטות.
זבולון אורלב: אגב, גם בית הכנסת שלהם עכשיו, המרכזי, נסגר, מחשש להתמוטטות ואז התגלה ששכחו לבטל את שדה יעקב כרשות חינוך מקומית, והמועצה האזורית עמק יזרעאל, שהיא לא בדיוק ציונית דתית, אם כי לא אנטי, צריך לומר בשבחם, אומרת – חבר'ה, זה לא בעיה שלי.
זבולון אורלב: אז עכשיו מושב צריך, אז אנחנו עסוקים שנה וחצי, שנה וחצי, כי בלשכה המשפטית כבר לא יודעים איך מבטלים רשות חישובית ומעבירים ואני מקווה שהבעיה הזאת באמת נפתרה, שדברים שאתה יכול לטפס על קיר חלק ואתה לא יודע איך להתמודד אתם.
זבולון אורלב: אז לכן אני אומר למחמ"דים ולהנהלת החמ"ד, אנחנו לרשותכם.
זבולון אורלב: אנחנו גם לא כל דבר עושים דרך הוועדה, מתערבים בדרך זו, בדרך אחרת, אבל דעו שיש, וגם בהסכם הקואליציוני, יש גם כן הקואליציה מחויבת בהסכם הקואליציוני שלה לשמירת מעמד החמ"ד וכל רפורמה או שינויים ארגוניים במשרד החינוך, צריך לראות אם אין בזה פגיעה וכל דבר צריך להיות בהתייעצות אתנו.
זבולון אורלב: אגב, כבר הרבה מאוד שנים הסעיף הזה לא היה, ולאור הניסיון שהיו לנו בממשלה הקודמת, אני מזכיר, הקודמת, החלטנו להחזיר את הסעיף הזה להסכם הקואליציוני.
זבולון אורלב: לשמחתי, עם השר גדעון סער אין לנו צורך להשתמש בו וראוי מאוד לציין גם בישיבה הזאת שלפחות במה שקשור במגעים שלי אתו, וגם בהיותי יושב-ראש מליאת הוועדה, שיש אהדה רבה, יש הבנה רבה, לחשיבותו של החמ"ד, גם של השר וגם של המנכ"ל.
זבולון אורלב: זה לא כל בקשה אנחנו מקבלים תשובה חיובית ואולי אני אזכיר בעיה אחת שלא מקבלים עליה תשובה חיובית, גם בגלל עניינים תקציביים.
זבולון אורלב: אבל לפחות יש הבנה מאוד מאוד עמוקה, אידיאולוגית, לא רק בגלל ענייני קואליציה ויחסים אישיים, זה אף פעם לא מזיק, אבל גם בגלל אידיאולוגיה של חשיבות החיזוק ואני מרגיש שמנהל החמ"ד מרגיש את הדבר הזה והמפקחים מרגישים את הדבר הזה.
זבולון אורלב: אני מקבל את המשובים.
זבולון אורלב: אני אתן רק דוגמה – יש הרי אבסורד שהמשרד לא מכיר בהפרדה מגדרית.
זבולון אורלב: לא מכיר בהפרדה מגדרית.
זבולון אורלב: אז זה בא לידי ביטוי כבר כשאתה מתכנן את בית הספר.
זבולון אורלב: אז לא מתכננים אותו לכיתה בנים, כיתה בנות.
זבולון אורלב: אלא אומרים – יש 39 ילדים בשנתון, אז זה כיתה אחת.
זבולון אורלב: אז בית הספר יתוכנן בבניין שלו, הפיסי, לכיתה אחת ולא לשתיים.
זבולון אורלב: ויש עם הדבר הזה בעיות וזה אפליה לרעה, לעומת החינוך החרדי, שם זה דבר מובן מאליו.
זבולון אורלב: ואנחנו בוויכוחים כרגע, גם אגב עם האוצר.
זבולון אורלב: אני רואה את זה כפרויקט מאוד חשוב כדי שהדבר הזה יוסדר, כי אנחנו, אני מרגיש שאנחנו מבזבזים, אם מותר לומר כך, הרבה שעות הוראה של הסלים למיניהם, כדי לתת פתרונות להפרדה המגדרית במקום שנוכל להפנות אותם לסוגיה הזאת.
זבולון אורלב: זה סוגיה שעומדת כרגע בעדיפות ראשונה במגעים גם עם השר, גם עם המנכ"ל, גם עם האוצר וגם בדרישות שלנו כלפי אגף התקציבים, הסוגיה הזאת עומדת.
זבולון אורלב: והסוגיה השנייה היא כמובן סוגיית ההסעות, שהיא גם כן מאוד, שוב ראה מקרה כרמיאל שנפתר בדרך זו או בדרך אחרת, אבל איכשהו הצלחנו לפתור את הבעיה ואני לא אומר שניתן לפתור כל בעיה, אני לא מחפש מחר הצפות בבעיות של הסעות, רק לומר ששוב, מול ה, נאמר, המתחרים שלנו, יש לנו בעיות מאוד מאוד קשות שלא חלים אותם כללים עליהם ועלינו ובמובן מסוים, למישהו יש הסעה מבית לבית, כלומר מהבית לבית הספר ומבית הספר הביתה, ואצלנו זה לא הסעה אלא הליכה מבית לבית, הליכה מהבית לבית הספר מבית הספר חזרה ובכיתות היסוד, לפחות בכיתות היסוד של בית הספר היסודי, לדבר הזה יש משמעות.
זבולון אורלב: ככה שיש לנו עדיין מגעים ושורה של בעיות שאנחנו נותנים עליהן את הדעת ואנחנו תמיד נשמח, גם בעיות ספציפיות, גם בעיות עקרוניות, שאנחנו בהחלט רוצים לטפל.
יעקב ויזל: התכנסנו פה היום שבוע החמ"ד, אבל שכחנו בשבוע החמ"ד אולי את החינוך הממלכתי.
יעקב ויזל: המטלה שלנו היא אחרת, אני רוצה להביא סיפור אחד.
יעקב ויזל: בשבת האחרונה, אולפנת כפר פינה אירחה מיום חמישי בצהריים עד מוצאי שבת, 100 בנות מהתיכון לאו בק בחיפה.
יעקב ויזל: סמינריון משותף, שבת משותפת.
יעקב ויזל: ציטט לי הרב צוהר את את היומיים וחצי האלה במשפט אחד: הבנות של כפר פינס יצאו ואמרו שיש לנו דרך ואנחנו יצאנו מחוזקות בדרך ובאמונה.
יעקב ויזל: בנות לאו בק יצאו במוצאי שבת ואמרו – יצאנו מבולבלות.
יעקב ויזל: אני חושב שזה שבת בישראל, מסיימת 12 שנות לימוד ומה שיש לה לומר על עצמה זה שהיא מבולבלת, באיזה שהוא מקום זאת אחריות שלנו לא פחות מאחריות של החינוך הממלכתי ואני מביא את זה בשבוע של החמ"ד דווקא, כי איך אומרים?
יעקב ויזל: הכוזרי אומר איבר אחד גם משפיע על האיבר השני, זה גוף אחד.
יעקב ויזל: והגוף הזה הוא גוף שאנחנו מרגישים בו חסרים.
יעקב ויזל: ומאוד מאוד חשוב לחשוב איך אנחנו מעלים את הנושא הזה לסדר יומו של משרד החינוך.
יעקב ויזל: אני יודע שגם המנכ"ל וגם שר החינוך, מאוד מודאגים ומוטרדים מהצביון של הנוער שלנו, מהזהות, או מאי-הזהות, או מהיכולת להגדיר את הזהות שלהם לשבוע החמ"ד הבא.
זבולון אורלב: שרה, בבקשה.
שרה נעמן: אני רוצה להודות לך ואני בטוחה שהדברים בשם כולנו למרות שלא ביקשתי רשות באמת על הדרך שבה אתה מנהל את ישיבות ועדת החינוך ועכשיו ועדת המשנה.
שרה נעמן: אנחנו נבוא עוד פעם ועוד פעם, אבל לפחות אתה עובד, אתה יושב שעתיים ויש לך איזה נחת וגב וכו'.
שרה נעמן: אני מאוד נהניתי אתמול לראות את זה בעיתון, אתה בטח ראית, כל הנושא של הצעות שמציעים חברי הכנסת.
שרה נעמן: לא קיבלו ציון מי יודע מה, חוץ מאשר שניים וכתוב פה נקודת האור, חברי הכנסת זבולון אורלב, מי שרוצה לקרוא ייקרא, אני חושבת שזה היה מאוד כיף אתמול בערב לקרוא ולראות.
שרה נעמן: לחדד משפט שאמרת לגבי הנושא של הפרדת מינים ולחדד ולומר לך שהגענו לנקודת שבר עכשיו.
שרה נעמן: כי גם ברשויות שמוכנות לממן לנו שעות להפרדת מינים, שזה בעצם לא צריך להיות כך, צריכה המדינה לתת, וגם ברשויות שאנחנו מצליחים, מקומות שמצליחים להביא את המורים לשליחות והם מבינים וכו', היום עם אופק חדש, אני מנדנדת לאברהם כל הזמן ואני שמחה כל פעם שיש אורחים במחוז, הסתדרות המורים עומדת נגד, לא יהיה מורה שלא יקבל גמול חינוך על הכיתה שבה הוא מלמד.
שרה נעמן: מכיוון שבאופק חדש גמול החינוך הוא לא שעות אלא זה בילט-אין בשכר, אנחנו לא יכולים יותר לעזור.
שרה נעמן: כי עד היום היינו עושים קצת עידוד, קצת רשות קצת אנחנו שעות שאולי אסור היה לתת, אבל נתנו.
שרה נעמן: היום זה פשוט שבר.
שרה נעמן: אני אמורה לענות למחוז, אני פשוט לא עונה.
שרה נעמן: כשאני רואה את הדובר של המחוז, אני פשוט לא עונה.
שרה נעמן: כי אני יודעת מה אני צריכה לענות ואין לי מה לענות.
שרה נעמן: ועומדת עכשיו על הפרק סוגיה שאם אני צריכה לפרט פעם אחת הפרדת מינים, הפלנו את כל הפרדת מינים של החינוך הדתי.
זבולון אורלב: מאיר, בבקשה.
מאיר סבג: אני רוצה להצטרף לדבירם של שרה ובאמת להודות אישית לזבולון.
מאיר סבג: כל טלפון ישיר אליו הוא עונה מיידית, גם הבוקר, לא יכולנו להיכנס, זבולון אמר – אל תדאג, תוך כמה דקות זה יסודר.
מאיר סבג: אבל זה יפה, שאתה עונה מיידית ועוזר, גם בקריית גת ועוד במקומות אחרים.
מאיר סבג: אני חושב שדווקא בגלל ההיחלשות של ההיבט הפוליטי, צריך אל"ף, להגביר את הכוח, בי"ת, עם מה שיש, להתמודד ולשעוט קדימה, יחד עם הסתדרות המורים וזו הזדמנות להודות לך גם על ההתכנסות היום וגם על הישירות בטלפון, במענים המיידיים וזה באמת זכות גדולה.
מאיר סבג: יישר כוח.
זבולון אורלב: אסתר.
אסתר אורנבוך: אני רוצה לומר לך, זבולון, להדגיש את יראת הכבוד שיש לראשי ערים מולך, כשיש כל מיני סוגיות ראה בני-ברק, שישבנו כאן בוועדת החינוך ומאז לא נגעו במבנים, ראה תל-אביב, בית ספר חדש, וכו'.
אסתר אורנבוך: אז באמת הזדמנות להצטרף לתודה.
אסתר אורנבוך: עוד הערה מאוד חשובה, אני רוצה לומר שדוגמה נפלאה ומרתקת לך, חבר הכנסת אורי אורבך, גם דיברת על ממלכתיות, מרתקת, של תנועה שהיום מחזקת מגמה זו ואת החמ"ד, זה התנועה של הגרעינים התורניים.
אסתר אורנבוך: יושב פה נציג יקר, נתנאל, נציג ראש הגרעין של רמת השרון, הגרעינים התורניים.
אסתר אורנבוך: נכנסים היום לחמ"ד, אני אומרת, מדובר על גוש דן כמייצגת אותו, גוש דן, בתי הספר והגנים, בכלל, החינוך של החמ"ד עמד להיסגר.
אסתר אורנבוך: אני אומרת את זה בוודאות, עד לפני שמונה שנים, כל שבוע סגרנו, כל שבועיים, צמצמנו.
אסתר אורנבוך: החינוך פורח, הגרעינים התורניים בחמ"ד והנקודה החשובה ביותר – בית ספר לא בוחר תלמידים.
אסתר אורנבוך: זה אחרי שיח, אחרי הידברות, לתוך הלילות והימים.
אסתר אורנבוך: תלמידים בוחרים בית ספר וכל אחד נכנס, כולל תלמוד תורה השלום ברמת גן.
אסתר אורנבוך: כל מי שרוצה נמצא שם.
אסתר אורנבוך: והערה אחרונה: יש מענים חינוכיים לכל הציבורים בגוש דן.
אסתר אורנבוך: חשוב לדעת, לאור התקשורת, לכל מה שקורה.
אסתר אורנבוך: ההערות האלה, חשוב שיירשמו.
אסתר אורנבוך: יש מענים חינוכיים אין סופיים, מרתקים במרחב.
אסתר אורנבוך: אבל שייתנו גם לגרעינים התורניים להגשים ולתת אפשרות להרבות תורה איפה שצריך, בצד מענים אחרים.
זבולון אורלב: אשר.
דרורי: אני רציתי בהתחלה שסיפרת על נחלים, להזכיר לך משהו שנדמה לי שסיפרתי לך אבל אני גם בוגר נחלים, שנה מתחתיך כידוע, ובשבת הראשונה שנשארנו, ילד מכיתה ט' בוכה ומשוגע לגמרי מזה שהוא צריך להישאר בשבת.
דרורי: אני זוכר שני אירועים.
דרורי: אחד, יעקב צ'רקה, ניגש להתפלל בערב שבת, בחיים אני לא אשכח את התפילה שלו וזבולון קורא פרשת האזינו.
דרורי: בחיים אני לא אשכח את הקריאה הזאת.
דרורי: כלומר שני המרכיבים האלה, עשו לי את היכולת בכלל להמשיך ולשרוד בזה.
דרורי: אז לשבחך.
דרורי: אני רציתי אבל לומר שני מרכיבים מעבר לכל הדברים שנאמרו לאחרונה ואני לא רוצה לחזור עליהם כרגע.
דרורי: גם הרב איתן אמר משהו שאני רוצה שניקח אותו לדיון, לא הרגע.
דרורי: כשאנחנו מדברים על ישראל ערבים זה לזה, אנחנו צריכים להעמיק בביטוי הזה ולנסות להבין באותן מורכבויות שדיברנו – דתיים, חילוניים, בתי-ספר סגורים ולא מקבלים, זה לא מספיק לדבר על ישראל ערבים זה לזה, זה צריך לעבור לעשייתה, מה המשמעות בחיי היום יום וזה נושא שלדעתי אנחנו חייבים להעמיק בו, הוא לא פשוט.
דרורי: אני מזכיר לכולנו מה שאני מזכיר בכל דיון, החינוך הדתי מורכב מעשרות אחוזים של ילדים, נערים ומשפחות, שלכאורה אנחנו לא מדברים עליהם ואנחנו תמיד צריכים לזכור את הנקודה הזאת ולמצוא את הדרך שאנחנו מדברים לצרף אלינו כל מיני, זה הבסיס.
דרורי: אמרתי לאברהם בהזדמנות, אני זוכר שהייתי מפקח ובאתי למקיפים ותמיד סיפרו על הילדים שלומדים בישיבות ומה אתם רוצים מאתנו ומה אתה רוצה מאתנו אין לנו וכו', תמיד אמרתי – אתם מתפרנסים מהילדים הלומדים אצלכם ולא מהילדים הלומדים במקומות אחרים.
דרורי: החינוך הדתי, כל מה שיש לנו זה מאותם עשרות אחוזים שאנחנו לא תמיד זוכרים לתת להם את הבמה ואת הכבוד ואני מאוד מבקש שנזכור את זה ברגע חגיגי זה.
אברהם ליפשיץ: מועצת חמ"ד הקרובה, ביום ראשון, תידון בין היתר בסוגיה שאתה מדבר עליה.
אברהם ליפשיץ: זה רק התחלה, גם אין תשובות, אבל נציף את זה ונחשוב על זה יחד, במועצת חמ"ד המשותפת.
אסתר אורנבוך: המגמה היא אחרת היום, היא משתנה לטובה.
זבולון אורלב: חיים, בבקשה.
חיים גבאי: אני רוצה להתחבר דווקא במקום, בשבוע הזה דובר בעצם ההגדרה של השבוע, המטרה שלו זה בעצם התבוננות פנימה, הסתכלות על הדברים החזקים, אבל בעצם היכולת שלנו גם לבחון את עצמנו, המתח שבו חבר הכנסת אורי אורבך דיבר על זה, אני רוצה לדבר על המתח שבין יחד לבין ייחוד, בסוד הייחוד והיחד, במקום הזה ששני הדברים הולכים ביחד.
חיים גבאי: כמו שממלכתי דתי הולך ביחד כמקשה אחת ובעצם הממלכתיות שלנו פועלת מכוח הדתיות שלנו, המקום הזה שבו אנחנו מתמודדים, איך מחזקים את הייחוד לא על חשבון היחד.
חיים גבאי: והיחד הוא מאוד משמעותי.