GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רן ארז: לאלימות יש הרבה גורמים, אך אפשר לרכז אותם בשני גורמים מרכזיים: האחד, כפי שהזכירו כאן קודם – אלימות כמפלט אחרון של חסר ישע.
רן ארז: הגורם השני הוא התסכול.
רן ארז: אנחנו חיים בחברה מאד תחרותית, מאד מטריאליסטית, מאד הישגית, אנחנו מחנכים את הילדים ואת עצמנו יום יום להרוויח יותר, להצליח יותר, להתקדם יותר, להשיג יותר – בכל תחום ותחום.
רן ארז: בתחרות הזאת לא כל אחד מצליח.
רן ארז: אלה שמשתדלים ולא מצליחים מפתחים תסכולים.
רן ארז: התסכול, אם לא לימדנו את האדם את השפה המתאימה, גורם להתבטאות בדרך של אלימות.
רן ארז: התסכול גורם לכך שהילד יימשך לאלימות.
רן ארז: כל אחד בעיני רוחו יכול לראות שני ילדים שעדיין לא התחנכו, בגיל 8, 7 או 6, מתחרים בריצה.
רן ארז: הילד שמפסיד בתחרות תופס את הילד השני בחולצה, באופן אינסטינקטיבי.
רן ארז: הוא מתוסכל שהוא לא יכול להשיג, ותופס אותו בחולצה.
רן ארז: גם במגרש הכדורגל.
רן ארז: אנשים הולכים למשחק כדי להינות, וברגע שהם רואים שהקבוצה שלהם לא מצליחה, זה מפתח אצלם תסכול, והשופט הופך לאויב.
רן ארז: אנחנו צריכים לטפל קודם כל בגורמי האלימות, ואחר כך ללמד ולחנך את מי שעלול להיות מתוסכל, לעשות שימוש בשפה אחרת, לא בשפה של אלימות.
רן ארז: איך נוכל לטפל בנושא של ההישגיות, והריצה לאחוזי הבגרות, הציונים והמבחנים הפסיכומטריים?
רן ארז: איך נוכל להתגבר על זה?
רן ארז: הדרך הראשונה והבדוקה, ואני מדבר מתוך ניסיון של שלושים שנה כמורה – היא לקחת את התלמידים החלשים יותר, אלה שעלולים לא לעמוד בתחרות, אלא שעלולים להיכנס לתסכול ולפתח אלימות – לטפח אותם, לעזור להם, בכיתות קטנות יותר ובטיפול אינדיבידואלי יותר, ובגישה אישית יותר של המורים.
רן ארז: כך התלמיד לא יפתח את התסכול, ובהמשך לזה, את האלימות.
רן ארז: אין לי ספק שהקטנת קבוצות העבודה, טיפול יותר אינידיבידואלי, עשוי מאד לעזור בייבוש הביצה.
רן ארז: אי אפשר להצליח בכל מקרה ומקרה.
רן ארז: במדינה בה נולדתי והתחנכתי, עד מבחני הבגרות, למדנו פעם בשבוע שיעור רטוריקה.
רן ארז: לימדו אותנו כיצד לשכנע, כיצד לבר, כיצד להקשיב, כיצד ללמד.
רן ארז: פה , במדינת ישראל, לא משקיעים שום דבר, אלא רק בשאלה כמה אפשר להצליח בבגרות, בפסיכומטרי, בפקולטה כזו או אחרת, כמה מרוויחים, איפה גרים, ואיפה אוטו עומד ליד הבית.
רן ארז: זו התחרות שתהרוס אותנו, אם לא נדע לטפל בה.
רן ארז: הערך של ועדת וילנאי הוא לא בכך שייעשה עוד ניתוח של האלימות.
רן ארז: החשיבות של הוועדה היא שהעלו בצורה מאד ברורה ואקוטית את הנושא הזה, לדיון ציבורי במדינת ישראל.
רן ארז: אני מכיר את מערכת החינוך 30 שנה.
רן ארז: אף פעם המצב לא היה כל כך גרוע.
רן ארז: זה לא מפני שהתעייפתי, זה בגלל שתלמידים שלא עומדים בתחרות נושרים, או שהם מתנקמים במערכת.
רן ארז: האלימות לא באה לידי ביטוי רק בכך ששוברים את ידו של החבר.
רן ארז: אלא גם בהתנהגות אלימה כלפי ציוד בבית הספר, אלימות כלפי ציוד של הזולת, של המורים, אלימות מילולית ופיזית, מכל הסוגים.
רן ארז: לכן, אם אנחנו רוצים לחיות בחברה נאורה וטובה, חייבים להשקיע את המקסימום בטיפול באלה שלא עומדים בתחרות, ולהשקיע בכך הרבה משאבים.
רן ארז: אם לא כך, ביום אחד העניין הזה יתפוצץ לנו בפרצוף, בצורה שלא נוכל להתמודד יותר.
רן ארז: כאשר אני אומר שצריך לטפל באלה שלא עומדים בתחרות, אני לא מתכוון רק אל התלמיד החלש.
רן ארז: אני מדבר גם על התלמיד שלא מקבל את מה שהוא צריך לקבל, כמו במגזר הערבי, הבדואי, ומגזרים מסויימים בחינוך הדתי.
רן ארז: לכן – שם הן החממות של התפתחות האלימות, שאנו נסבול ממנה אחר כך, כחברה.
שי לחמן: בחודשיים האחרונים ליוויתי בכמה טלפונים את מאבקה של משפחת סתיו נגד האלימות שבנה חשוף אליה.
שי לחמן: אני מוכרח לומר לכם שהדברים שנאמרו על ידי האב נאמרו ב-UNDERSTATEMENT , אני יכול להבטיח לכם זאת.
שי לחמן: יכול להיות שהוא התחשב בוועדה ובמעמדה.
שי לחמן: התסכול העצום של המשפחה הזו הוא נחלתם של משפחות רבות בכל רחבי הארץ.
שי לחמן: לצערנו, בכמה מקרים, התסכול הזה, סופו שיסתיים אף במעשי רצח.
שי לחמן: כאשר הוזמנתי לוועדת וילנאי נטיתי לסרב, ולא להצטרף אליה, כי נילאתי כבר להשתתף בוועדות ציבוריות שהמלצותיהן מעלות אבק אחר כך, על מדפי משרד החינוך.
שי לחמן: הצטרפתי לוועדה הזו רק בגלל דמותו של יושב ראש הוועדה, מתן וילנאי, שבו תליתי תקוות.
שי לחמן: עד עכשיו אני יכול לומר שהוא הוכיח את עצמו בעבודה שיטתית ויסודית.
שי לחמן: אני מאמין שדו"ח הוועדה יהיה דו"ח ראוי לשמו.
שי לחמן: השאלה היא מה ייעשה בו.
שי לחמן: הדו"ח יכול להיות נפלא ונהדר, ולנתח היטב את גורמי האלימות שכולנו מוכרים, את העובדה שבית הספר אינו בועה אלא בבואה של המציאות הישראלית, שאנו חיים בחברה אלימה, שיש אלימות בדרכים ואלימות במשפחה, 002 אלף אימהות מוכות – האם אנו מבינים בכלל מה המשמעות של העניין הזה?
שי לחמן: אם לכל אם כזאת יש 2 או 3 ילדים, מדובר כאן בחצי מיליון תלמידים בערך, שמגיעים לבית הספר כשהם חשופים לאלימות בתוך המשפחה.
שי לחמן: הם לא מתפקדים בבית הספר, ופורקים את כל מטען הכעס, הזעם והמרירות שלהם בתוך בית הספר ובסביבתו.
שי לחמן: אין פתרון קסם.
שי לחמן: מי שמשלה את עצמו שיש פתרון של קסם, טועה ומטה, אך כפי שאמר מתן וילנאי, השאיפה שלנו היא שבתי הספר יהיו איים מוגנים, שיתחברו ביניהם.
שי לחמן: מערכת החינוך, על כל גורמיה ומרכיביה – מורים, מנהלים ואנשי משרד החינוך – צריכה לשאוף לכך שבתי הספר יהיו אזור סטרילי, אזור מוגן ובטוח, מכלי נשק ומעשי אלימות.
שי לחמן: המלצות ועדת וילנאי, טובות ככל שתהיינה, התוצאה האמיתית שלהן תהיה אם שר החינוך ומשרד החינוך הנוכחי יאמצו אותן ויקצו לכך את המשאבים הדרושים.
שי לחמן: לכלך כיוונו, ודאי, ד"ר קדמן, ידידי, ואחרים.
שי לחמן: בלי הקצאת משאבים שתביא לכך שכל אותם מאות תקנים שדובר עליהם, בייעוץ חינוכי ובפסיכולוגים, ובקציני מבחן לנוער, ואנשי משטרה – יאוישו, דבר לא יצא מהמלצות הוועדה.
שי לחמן: לא דיברנו כאן על אלימות בידורית, על האלימות בטלוויזיה ובקולנוע, שהיא חמורה מאין כמוה.
שי לחמן: אני יכול להזכיר את רצח נהג המונית בנובמבר 94, על ידי שני ילדים בני 15 מהרצליה.
שי לחמן: בעדותם במשטרה הם סיפרו שהם שאבו את תכנית הרצח מסרט שהם ראו זמן קצר לפני כן.
שי לחמן: בדו"ח שנערך בבית החולים "גהה" על 9 רוצחים מתבגרים, הוברר מעל לכל ספק שרובם שאבו את יזמת הרצח מסרטים שהם ראו זמן קצר קודם לכן.
שי לחמן: הם אפילו לא זכרו את שם הסרט, את שמות הגיבורים, אך ידעו לשחזר בדיוק מצמרר את מעשה הרצח שאותו הם חיקו זמן קצר לאחר מכן.
שי לחמן: ועדת וילנאי ודאי תיתן על כך את התשובה.
שי לחמן: לעניין ההורים – אנחנו, ציבור ההורים, איננו יכולים להוציא את עצמנו, ואיננו יכולים לפרוק מעל עצמנו את האחריות למה שמתחולל בחברה ובתתי הספר, לרבות מעשי האלימות.
שי לחמן: אני חושב שההורים צריכים לדעת להציב גבולות לילדיהם.
שי לחמן: צריכים לקבוע כללים וסייגים להתנהגותם, ובעיקר – לדעת מה מעשיהם, עם מי הם מתחברים, מתי הם חוזרים בלילות, ולאתר מבעוד מועד סימנים לשינויים בהתנהגותם.
שי לחמן: בלי זה, לא תהיה תקומה והמצב יישאר כפי שהוא.
סוזי בן ברוך: נתחיל עם הנתונים.
סוזי בן ברוך: לפני כשנה ו-4 חודשים, הצגתי נתונים לגבי כמה אחוזים מכלל אלימות בני הנוער מתבצעת בשטח בית הספר.
סוזי בן ברוך: דיווחתי על 24 אחוז, וכולם עמדו על רגליהם, ובצדק.
סוזי בן ברוך: 24 אחוז מסך כל עבירות האלימות של בני הנוער מתבצעות בבית הספר.
סוזי בן ברוך: נתון זה היה נכון לחצי השנה של השנה שעברה, לגבי השנה הקודמת.
זבולון אורלב: מה הנתון במספרים מוחלטים?
סוזי בן ברוך: 1,6365 מקרים מתוך 5,550, בחצי השנה ינואר-יוני 98, מול 97, לעומת השנה: 1,461 מקרים, מתוך 5,836 מקרים.
מתן וילנאי: נתונים זה עולם בפני עצמו.
מתן וילנאי: הסיפור של משפחת סתיו, למשל, לא מופיע אצלכם.
מתן וילנאי: מה שהנתונים מכסים הוא רק מה שהגיע לרמה משטרתית.
סוזי בן ברוך: אני מדברת על נתונים שדווחו למשטרת ישראל, בלבד, נתונים מדווחים בלבד.
סוזי בן ברוך: מינואר עד יוני 99 דווחו למשטרת ישראל 1,461 מקרים של עבירות אלימות בתוך מסגרת חינוכית, לעומת 1,361 בשנה שעברה.
סוזי בן ברוך: בסך הכל ו-100 מקרים יותר בחצי השנה הזו, לעומת חצי השנה שעברה, וזאת אחרי שעשינו פעולות רבות מאד בשנה האחרונה, יחד עם משרד החינוך.
סוזי בן ברוך: שיתוף הפעולה בין משטרת ישראל למשרד החינוך הולך ומתרחב.
סוזי בן ברוך: לגבי הנושא שלנו, אני רוצה להדגיש שלמרות כל מה שנעשה, עלינו מ-24 אחוז ל-25 אחוז של סך כל עבירות האלימות בבית הספר, וזה הרבה.
סוזי בן ברוך: רבע מסך כל האלימות של בני הנוער מתבצעת במסגרת בית הספר.
סוזי בן ברוך: על כך צריכה להיות הצעקה כאן.
סוזי בן ברוך: כשאני שולחת את בני לבית הספר אני רוצה שלפחות שם הוא יהיה בטוח.
עזמי בשארה: מתי זה מגיע למשטרה?
עזמי בשארה: מה ההבדל בין אלימות שמגיעה למשטרה, ומקרים שלא מגיעים למשטרה?
סוזי בן ברוך: הדברים מגיעים למשטרה כאשר ההורים או מנהל בית הספר מדווחים על כך.
סוזי בן ברוך: יש מקרים שלא מדווחים.
עזמי בשארה: כלומר, העובדה שהעניין מגיע למשטרה או לא, אינו מדד לחריפות המצב.
סוזי בן ברוך: לא, ודאי שלא.
זמירה מברך: את מדברת על עבירות שהוכחו כעבירות.
זמירה מברך: או גם תלונות שלא הוכחו?
סוזי בן ברוך: עבירות נוער נחשפות.
סוזי בן ברוך: אלה לא עבירות וירטואליות, אלא עבירות שנחשפות, זאת אומרת, שיש לנו מתלונן ויש לנו חשוד.
סוזי בן ברוך: במקרים האלה יש גם מתלוננים וגם חשודים.
סוזי בן ברוך: אני מדברת על נשאית סכין, על איומים, חבלה גופנית חמורה, תקיפת עובד ציבור – מורים בדרך כלל, ותקיפה בכלל.
סוזי בן ברוך: הכנסנו לחשבון גם ונדליזם בבית הספר.
סוזי בן ברוך: זה כולל את סך כל עבירות האלימות, כולל איומים.
סוזי בן ברוך: בנושא האיומים, למשל, יש עליה של 70 מקרים.
סוזי בן ברוך: זה אומר שהורים לא ממתינים היום להבטחות של מנהלים, ומתלוננים.
סוזי בן ברוך: לצערי, גיל האחריות הפלילית במדינת ישראל הוא מגיל 12.
סוזי בן ברוך: מתחת לגיל זה, למשטרת ישראל אין סמכות, על פי חוק, לעצור את הקטין, גם אם הוא משתולל בצורה רצינית.
סוזי בן ברוך: אין לנו סמכות שימוש בכוח לגבי קטינים מתחת לגיל 12.
זבולון אורלב: מדוע את אומרת "לצערי"?
סוזי בן ברוך: משום שאם גיל האחריות הפלילית היה יורד חזרה לגיל 9, כפי שהיה עד שנת 78, אולי יכולנו להתערב במקרה של משפחת סתיו.
סוזי בן ברוך: לא טוב הוא שבשנים האחרונות יש לנו הרבה מאד קטינים מתחת לגיל האחריות הפלילית, שמסתובבים ברחובות, ואין לנו אפשרות לטפל בהם.
סוזי בן ברוך: הדבר היחיד שמותר לנו לעשות הוא לעכב את הילד, לומר לו: "בוא בבקשה לתחנת המשטרה", ואם הוא לא רוצה – הוא לא בא.
סוזי בן ברוך: אסור לי לאחוז בו, כי זה שימוש בכוח.
סוזי בן ברוך: אם הוא לא רוצה, הוא לא מגיע.
סוזי בן ברוך: יש תלונות של הורים על שולחני, ואנו מפנים אותם לפקידי הסעד.
סוזי בן ברוך: יושבת כאן פקידת סעד ראשית, והיא אומרת שאין להם כוח אדם מספיק כדי לטפל בכולם.
סוזי בן ברוך: גם כשיש החלטה של פקידי סעד לקחת את הילדים האלה למעונות חסות, קצרה ידם מלהושיע, משום שהממונה על החסות ישב אצל היועץ המשפטי לממשלה ואמר: "אנחנו כבר לא נותנים צווים לילדים האלה, כי אין לנו מקומות".
סוזי בן ברוך: כלומר, הפתרון הוא הרחוב.
סוזי בן ברוך: הם לא בבית הספר.
זבולון אורלב: נתרכז בגיל האחריות הפלילית.
זבולון אורלב: מה דרכי ההתערבות שלכם לאחר שמתקבלת תלונה?
סוזי בן ברוך: שלא תבינו שאנו לא עושים כלום במקרים שהילדים הם מתחת לגיל 12.
סוזי בן ברוך: עד גיל 12, אם מנהל בית הספר מזמין את עובד הנוער, ומבקש עזרה בעניין אלימות, הכנו מערכי שיעור מוכנים עד לגיל הזה.
סוזי בן ברוך: אם מנהל בית ספר פונה לקצין נוער ומבקש עזרה, חלה חובה על אותו עובד נוער לבוא לכיתה, לשמוע את הבעיה, ואז נכנסת לתמונה הרצת הסברה, פעולת מניעה.
סוזי בן ברוך: במקרה כמו של משפחות סתיו הוא היה לוקח את הילד לחדר המנהל, באישור המנהל, משוחח איתו ומסביר לו.
זבולון אורלב: מכיוון שזמננו קצר – מה הם דרכי ההתערבות מעל גיל 12?
סוזי בן ברוך: מעל גיל 12, על פי חוק, מותר לנו לעצור.
סוזי בן ברוך: כבר לפני שנה נתן מפכ"ל המשטרה הוראה לגבי אלימות בכלל, ואלימות נוער בפרט, להחמיר את הגישה.
סוזי בן ברוך: החמרת הגישה באה לידי ביטוי במספר דרכים.
סוזי בן ברוך: האחת מהם היא שאם דווח על מקרה אלימות, על חבלה אות תקיפה שחוזרת על עצמה, הגישה היא שונה.
סוזי בן ברוך: אם מנהל בית הספר מזמין, אנו באים –
זבולון אורלב: האם יש נתונים לגבי אותם 1,400 מקרים מדווחים – כמה נעצרו, כמה הואשמו?
סוזי בן ברוך: אני יכולה לתת את הנתונים האלה.
סוזי בן ברוך: יותר מ-50% אחוז נעצרים.
סוזי בן ברוך: הגישה היא גישה שאנו נוקטים בה כבר יותר משנה וחצי.
סוזי בן ברוך: היכן שניתן להביא לדין תוך כדי מעצר, הם מובאים לדין תוך כדי מעצר.
סוזי בן ברוך: בתי המשפט הרבה יותר פתוחים להיענות לבקשות שלנו היום.
זבולון אורלב: האם אתם שותפים בוועדת וילנאי?
סוזי בן ברוך: כן, אני יושבת בוועדה.
סוזי בן ברוך: היכן שניתן, להוציא את הקטין מהמעגל הזה, לנסות לשקם – אותו קטין מוזמן לקצין מבחן לנוער, מייד אחרי שהוא נחקר במשטרה.
סוזי בן ברוך: תפקידו של קצין הנוער הוא לבנות לו פרופיל מסוכנות.
סוזי בן ברוך: אם זו עבירות אלימות שחוזרת על עצמה – כלומר, שקטין שבר שולחן, ואחרי זה פגע בבעלי חיים בפינת הטבע בבית הספר, הסבירות היא שאחרי זה הוא יפגע גם בתלמיד.
זבולון אורלב: אם תתבקשי לנסח במשפט אחד את ההמלצה שלכם לצמצם תופעת האלימות, מה תאמרי?
סוזי בן ברוך: אנחנו פועלים בפן המניעתי הסברתי, יחד עם משרד החינוך.
סוזי בן ברוך: התמקצענו בנושא הזה, והקצבנו אנשים, כאשר התפקיד שלהם הוא להיות עובד מניעה.
סוזי בן ברוך: מאידך יש לנו את פקחני הנוער, אלה אותם בלשי נוער, שמחוברים למנהלי בתי הספר.
סוזי בן ברוך: אני מבקשת ממנהלי בית הספר לחשוף הרבה יותר את האמת, לקרוא לנו הרבה יותר.
סוזי בן ברוך: אני מבטיחה להם שכך יהיה להם הרבה יותר קל.
זבולון אורלב: נמצאת אתנו עירית פלג, שהיא מייסדת תכנית "גשר" לטיפול באלימות בבית הספר.
זבולון אורלב: אני לא מכיר את התכנית.
זבולון אורלב: ראיתי שהיא כל כך דבקה בתכנית שלה, שהחלטתי להקדיש זמן לשמיעתה.
עירית פלג: אני מסכימה עם מתן וילנאי שבית הספר הוא המראה של החברה שלנו.
עירית פלג: מה שיש בחברה שלנו זה מה שנמצא בבית הספר.
עירית פלג: כך קראתי לתכנית – בית הספר כמראה חברתית.
עירית פלג: אם אנחנו רוצים חברה טובה, אנחנו צריכים לבנות איזשהו מודל אידיאלי לאותה חברה.
עירית פלג: בית הספר, מבחינתי, הוא המודל.
עירית פלג: בדבר נוסף אני מסכימה עם מתן וילנאי – הטיפול צריך להיות בביצה ולא ביתושים.
עירית פלג: אני מפעילה את הפרוייקט בנתיבות.
עירית פלג: שני דברים יש בו בפרוייקט, ואין בו פתרון פלא.
עירית פלג: יש בו ערכים, שאנחנו, כחברה, שכחנו אותם, ולכן כך אנו נראים: כבוד הדדי, שיתוף פעולה, אהבה, שמחה, אושר – כל המושגים הללו, שנשארו רק ברמת הסיסמאות, גם בבית הספר, גם בחברה ובכל הארגונים.
עירית פלג: חשוב שנחזיר את הערכים האלה כישימים וכפרקטיים, ולא רק כסיסמאות.
עירית פלג: הדבר השני – הכלים להתמודד ביום-יום.
עירית פלג: יש לנו הרבה מאד כעסים, פחדים, תסכולים ואין סוף של בעיות שאנחנו מתמודדים אתם, כגדולים וכקטנים.
עירית פלג: התכנית הזו מציגה מספר פתרונות ככלי עבודה.
עירית פלג: זו לא תיאוריה, זה לא עוד מודל, זו עבודה פרקטית.
עירית פלג: את התכנית הזו כל בית ספר יכול לקחת, להתחיל ליישם ערכים וכלי עבודה ממשיים.
עירית פלג: הדבר הנוסף – זה לא עולה הרבה כסף.
עירית פלג: אם אנו מדברים על ערכים, אז להיות אדם מכובד יותר ולכבד יותר – לא עולה כסף.
עירית פלג: רק צריך לתת את תשומת הלב הנכונה.
עירית פלג: נכון שיש כספים קטנים שצריך להשקיע, אך זה ממש לא ממש לא משמעותי.
עירית פלג: בתכנית הזו אין מה להפסיד.
עירית פלג: אנו מדברים על כבוד ואחדות.
מרים פבר: כפקידת סעד ראשית במשרד העבודה והרווחה אומר כמה דברים בקיצור.
מרים פבר: שירותי הרווחה נכנסים לתמונה בשני מצבים: 1.
מרים פבר: כשיש בעיה של אי התאמה של ילד לבית הספר, וצריך לתת פתרון אלטרנטיבי 2.
מרים פבר: על פי חוק חסרי ישע, כאשר יש דיווח על עבירה.
מרים פבר: אתם עוסקים כאן
מרים פבר: בנושא עבירות האלימות, שהם עבירות על פי החוק, בתוך בית הספר.
מרים פבר: פקיד הסעד צריך להיכנס לתמונה ולדווח למשטרה, או לטפל בלבד.
מרים פבר: אני מוכרחה לומר שיש למעלה מ-15 אלף מקרים בשנה, רובם בתוך המשפחה.
מרים פבר: פקידי הסעד עוסקים בעיקר בעבירות אלה.
מרים פבר: לא נותר להם די זמן להיכנס בצורה מסיבית לתוך בתי הספר, כפי שהיינו חושבים שנחוץ ונכון לעשות.
מרים פבר: כאשר נכנס פקיד סעד לבית הספר, רוב הפעמים זה על רקע של עבירות נפשיות, עבירות מין, יותר מאשר אלימות פיזית, אבל, כדי לטפל באירוע בתוך בית הספר, בין ילדים, דרושות הרבה מאד שעות מפקיד סעד.
מרים פבר: עליו להיות מתואם עם המורים, עם המנהל, עם היועצת, עם כל ההורים של הילדים המעורבים.
מרים פבר: נדרשת עבודה טיפולית בקבוצה.
מרים פבר: באירוע כזה יכולות להידרש עשרות שעות של התערבות.
מרים פבר: מסיבה זו ניכנס רק באותם מקרים שבהם ההפרעה הנפשית היא יותר בולטת, ופחות במקרים שנורמות התנהגות קלוקלות גרמו לה.
מרים פבר: את זה אנו משאירים למערכת בית הספר.
מרים פבר: יחד עם זאת, פקידי סעד לא מקבלים על כל אירוע, ממורים ויועצים, וזאת מכמה סיבות.
מרים פבר: בית הספר אומר: "אצלי זה לא קורה".
מרים פבר: יכול להיות שהוריו של הילד האלים הם בעלי השפעה, ובית הספר לא מעיז לנגוע בהם.
מרים פבר: הסיבה השלישית, והיא נכונה היום בכל המערכות – אלימות של ההורים כלפי מערכת החינוך.
מרים פבר: שותקים, לא מדווחים, ויכול להיות שקורה אז מה שקרה למשפחת סתיו.
מרים פבר: אנחנו נתקלים בזה שוב ושוב.
מרים פבר: בתי הספר והמנהלים צריכים גיבוי כדי שהם יעיזו לדווח.
מרים פבר: באחת הוועדות שבמקרה נקלעתי אליה, ועדת וילנאי, דובר על אמנה בין הורים לבתי הספר.
מרים פבר: אינני חברה בוועדה, אך נקלעתי לאחת הישיבות.
מרים פבר: מדובר על מסר חברתי ושינוי הנורמות בין מורים והורים.
מרים פבר: בלי זה לא יהיה שינוי של התנהגויות אלימות.
מרים פבר: אותם ילדים שהבעיות הנפשיות שלהם דורשות טיפול מיוחד, או שהמשפחה שלהם דורשת התייחסות טיפולית – כאן חלקנו.
מרים פבר: אנחנו משתדלים כמיטב יכולתנו.
מרים פבר: מילה לגבי הגיל הפלילי.
מרים פבר: אני חושבת שהטיפול הוא אותו טיפול, מתחת לגיל האחריות הפלילית ומעליו.
מרים פבר: גם ילד שנפתח לו תיק פלילי, שזה ודאי גורם מרתיע, צריך טיפול.
מרים פבר: שינוי נורמות יכול למנוע מכמה ילדים תיקים פליליים.
מרים פבר: לכן, כאשר אנו מקבלים ילדים מתחת לגיל האחריות הפלילית, נעשה אותו הדבר כפי שנעשה לגבי הילדים הגדולים.
מרים פבר: אם נוכל להגיש להם את הסיוע הטיפולי, ויש לנו מספיק כסף לשלוח לטיפול פסיכולוגי, אם יש לנו מספיק כוח אדם לתת טיפול משפחתי לאותה משפחה, כאשר זה נדרש, ולא ששינוי נורמות, נעשה את הדברים באותו אופן בין אם הילד הוא מעל גיל 12 או מתחתיו.
מרים פבר: לכן, אינני רואה כיצד הורדת הגיל הפלילי תביא את הברכה, אלא יותר טיפוליים.
מוחמד כנעאן: שמעתי את מרבית הדוברים.
מוחמד כנעאן: כשמדברים על נושא האלימות, לצערי הרב, ולא נותנים את הכלים והמשאבים, נוכל לתת הצעות על גבי הצעות, ניירת על גבי ניירת, ושום דבר לא יעזור.
מוחמד כנעאן: צריך לתת תקנים.
מוחמד כנעאן: אני רוצה לציין שביחידה למניעת אלימות במשרד החינוך, יש בסך הכל 5 מדריכים ארציים, ולצערי הרב אף לא מדריך ערבי אחד.
מוחמד כנעאן: יש 15 מדריכים אזוריים, ואף מדריך ערבי עם תקן.
מוחמד כנעאן: מה אותם מדריכים יכולים לעשות?
מוחמד כנעאן: כאשר אני שומע את המשפחה כאן, אי הטיפול של היועצת, המנהלת והמפקחת אינו מובן.
מוחמד כנעאן: המצב חמור פי כמה במגזר הערבי.
מוחמד כנעאן: כשמדברים על חצרות ועל מפגעים בטיחותיים, שם זה פי כמה חמור.
מוחמד כנעאן: במגזר הערבי מדובר על כיתות לא תקניות.
מוחמד כנעאן: אין תקנים למפקחים, למדריכים.
מוחמד כנעאן: איך אפשר למנוע כך אלימות?
מוחמד כנעאן: אני מציע שתצא בדחיפות קריאה למשרד החינוך לתת את המשאבים והתקנים הדרושים.
עזמי בשארה: אני מצטרף, כמובן, לדבריו של קודמי, בנוגע למצב המיוחד במגזר הערבי.
עזמי בשארה: באשר למה שנאמר כאן – התפלאתי לשמוע את הדברים.
עזמי בשארה: מה הם המשפטים האלה כמו "אלימות היא מקלטם של חסרי הישע"?
עזמי בשארה: האם זה משפט מדעי?
עזמי בשארה: איך אנשים יכולים להתייחס לנושא כל כך מורכב בפשטנות כזו?
עזמי בשארה: אני חושב שהתמונה שיצחק קדמן נתן היא הרבה יותר מורכבת.
עזמי בשארה: ילדים ממעמד בינוני ומעלה שעוסקים באלימות כעיצוב של זמן פנאי, כדי לחפש הרפתקה, אינם סוטים.
עזמי בשארה: אדם מבוגר שעוסק באלימות הוא סוטה.
עזמי בשארה: ילד אינו כזה.
עזמי בשארה: יש לו חשיבה אחרת לגבי שכר ועונש בכלל.
עזמי בשארה: הוא לא חייב להיות סוטה כדי לנהוג כך.
עזמי בשארה: אישיותו של הילד עדיין לא עוצבה.
עזמי בשארה: הוא יכול לחקות מה שהוא רואה בטלוויזיה.
עזמי בשארה: לפתור את העניין בכך שמדובר בדרך כלל בילדים שנחשפים לאלימות זה לא נכון.
עזמי בשארה: הם נחשפים גם לתעמולה מהסוג שדיבר עליה יצחק קדמן, ביומן התלמיד.
עזמי בשארה: דבר כזה לא יכול לעבור בוועדת החינוך ללא תגובה.
עזמי בשארה: אנחנו צריכים לחשוב על דרכי פעולה לגבי סוג כזה של דברים.
זבולון אורלב: אני מקווה שאנו, חברי ועדת החינוך, נוכל להציע הצעת חוק בעניין הזה.
עזמי בשארה: כולנו היינו בבית הספר.
עזמי בשארה: ישנם ילדים מוכים שאכן יש להם סולם אחד של ערכים, אך ישנם ילדים מוכים שהם כל כך שבורים שהם לא יכולים להכות אף אחד.
עזמי בשארה: ישנם גם ילדים מכים שאף פעם לא הכו.
עזמי בשארה: הנושא הזה מאד מורכב, וקשה לשמוע משפט מכליל.
עזמי בשארה: על כל פנים, אני מצטרף לדברים שנאמרו כאן בעניין מלחמה עכשווית בתופעה הזו.
עזמי בשארה: אי אפשר גם לצמצם תקציבים וגם להילחם בתופעה.
עזמי בשארה: אי אפשר לנפח את התופעה בתקשורת יותר ממה שהיא, ומצד שני לצמצם במעשים אני חושב שיש גם בעיית מוטיבציה אצל המורים.
עזמי בשארה: אני נתקל גם בתופעה הזו.
עזמי בשארה: מדובר כאן על מנהלת שלקחה את העניין לידיים, והקדישה מורה לטובת העניין.
עזמי בשארה: שמעתי בקשב רק את מה שאמר ידידי, מהסתדרות המורים.
עזמי בשארה: אני מסכים לרוב דבריו, חוץ מאשר למשפט אחד: "מחכים להנחיות".
עזמי בשארה: אסור שמורה יחכה להנחיות באשר איך לחנך.
עזמי בשארה: זה חלק מעבודת המחנך, עבודות המנהל.
עזמי בשארה: צריך גיבוי לעניין.
עזמי בשארה: אני מציע לחשוב בהקשר הזה על מסגרת משותפת של מורים, הורים ותלמידים, בכל בית ספר.
עזמי בשארה: שמורה אחד, עם כריזמה, שיכול או יכולה לטפל בעניין הזה, יעמוד בראש העניין.
עזמי בשארה: זה לא חייב להיות המנהל.
עזמי בשארה: ההורה שיהיה במסגרת הזו צריך להיות בעל גישה חינוכית לנושא, ולא אחד שמכה את ילדיו בעצמו.
עזמי בשארה: נציג התלמידים ישתתף אף הוא.
עזמי בשארה: צריך להקים את הפורום הזה בתחילת שנת הלימודים, ממש.
עזמי בשארה: לדעתי, יועץ או יועצת אינם תחליף למורה.
עזמי בשארה: המורה הוא לב בעניין.
עזמי בשארה: שלושת הגורמים – תלמידים, מורים הורים, שיהיו במסגרת כזו, שתיקבע בתחילת שנת הלימודים תשים לעצמה את המטרה של טיפול באלימות.
עזמי בשארה: אני מצטרף למה שאמר חבר הכנסת מוחמד כנען בעניין המגזר הערבי.
עזמי בשארה: אני רוצה לומר לכם שישנם בתי ספר במגזר הערבי שאין בהם חצר.
עזמי בשארה: אין גדר שמפרידה את חצר בית הספר משאר הסביבה.
מתן וילנאי: זה לא רק במגזר הערבי.
מוחמד ברכה: זה לא מנחם איש.
יהודית נאות: מהנתונים שהציגה המדענית הראשית של משרד החינוך עולה כמעט פרופיל זהה לאותם נתונים שהתקבלו בסקרים שנעשו לגבי חשיפה לסמים.
יהודית נאות: מדובר על כמעט אותם אחוזים.
יהודית נאות: הטענה של בתי הספר שאין אצלם אלימות דומה גם לטענה שאין סמים.
יהודית נאות: יש כאן כמעט קורלאציה ישירה.
יהודית נאות: הייתי רוצה לשמוע מהמשטרה איזו קורלאציה יש בין הילדים שנחשפים לסמים והילדים האלימים.
יהודית נאות: יש ועדת סמים בכנסת, שנמצאת קומה מתחתנו, ופה אנו עוסקים בנקודה, שייתכן שאנו צריכים לשלב אותה בטיפול מערכתי.
יהודית נאות: אותה יועצת צריכה לטפל בשתי התופעות.
יהודית נאות: יכול להיות שאנו מחטיאים כאן
יהודית נאות: גורם או סיבה שהיינו יכולים לטפל בה בטיפול יותר כוללני.
יהודית נאות: אני חשה ששמנו את הבעיה על השולחן, אך לא יצאתי עדיין עם שום מסקנה אופרטיבית, כי חסרים נתונים.
יהודית נאות: חסר לנו הסקר הסופי של משרד החינוך, חסר לנו דו"ח הוועדה.
יהודית נאות: אני אומרת שהיום אנחנו יודעים למה אנחנו הולכים.
מוחמד ברכה: למעט הדברים ששמעתי בדקות שאני פה אני מסכים.
מוחמד ברכה: אני רוצה לומר דבר אחד.
מוחמד ברכה: אני רואה את נציגת המשטרה פה.
מוחמד ברכה: אני חושב שהוועדה הזו וגם המשטרה צריכות לקחת לתשומת ליבה את דבריו של אליק רון, מפקד המחוז הצפוני של המשטרה, על כך שמורים צריכים להכות ילדים.
שי לחמן: הוא כבר חטף על הראש כהוגן, בעקבות דבריו.
מוחמד ברכה: צריך להוקיע אמירה כזו, והדבר הזה צריך להיות בתשומת ליבה של המשטרה.
סוזי בן ברוך: דיברתי על כך ברדיו, והתייחסתי לכך, וחבל שלא שמעת.
סוזי בן ברוך: הוא תיקן את דבריו בחדשות של יום המחרת.
סוזי בן ברוך: הוא אמר במפורש שהוא התכוון לכך שכאשר שני תלמידים נצים ביניהם, הוא רואה את חובתו של המורה להפריד ביניהם.
סוזי בן ברוך: הוא לא נתן מנדט להכות את התלמידים.
שמואל הלפרט: אני רואה בעיה אחת יסודית שיש כאן.
שמואל הלפרט: מוסדות החינוך שלנו אינם מוסדות חינוך.
שמואל הלפרט: הם בתי חרושת ללימודים.
שמואל הלפרט: זו הבעיה העיקרית.
שמואל הלפרט: משרד החינוך, או שהוא משרד מחנך, או שהוא משרד ללימודים, אולי צריך להסב את שמו למשרד ללימודים.
שמואל הלפרט: מורה צריך להיות מחנך, בראש ובראשונה.
שמואל הלפרט: עליו לחנך את התלמידים, לחנך למידות.
שמואל הלפרט: אחר כך – להעניק לו לימודים.
זבולון אורלב: זמננו קצר.
זבולון אורלב: נשמע את בתמציתיות את דבריו של סגן מנהל כללי בכיר וראש המנהל הפדגוגי, מר איציק כהן.
זבולון אורלב: אני כבר אומר שיהיה דיון נוסף עם קבלת המסקנות והשלמת המחקר.
זבולון אורלב: כל מי שלא דיבר היום יוכל לדבר בהזדמנות זו.
איציק כהן: אני מצטרף לברכות ליושב-ראש הוועדה, וגם ליתר חברי הכנסת.
איציק כהן: אני בטיוח שאזכה לשיתוף פעולה במשך כל התקופה הזו.
איציק כהן: יושבים פה עשרה אנשים שהם חברי ועדת וילנאי.
איציק כהן: זה רק מראה את הדבקות של כולם ואת האמונה של כולם בעניין.
איציק כהן: אם לא נעבוד יחד, אין שום סיכוי.
איציק כהן: אני חושב שמה שקרה במשך החודשים האחרונים בזכות העבודה המשותפת בוועדה הניב ראייה כוללנית, תפיסה של כולם.
איציק כהן: הבעיה היא בעיה של כולנו, וצריך להתמודד אתה בצורה נכונה.
איציק כהן: הדברים נאמרו.
איציק כהן: אני שמח שהוועדה מצאה לנכון לדון בכך כאחד הנושאים הראשונים, כמו גם בכנסת בישיבת המליאה הראשונה, בדבריו של ראש הממשלה, ובדברי שרים וחברי כנסת אחרים.
איציק כהן: אני חושב שכולנו מבינים שיש פה בעיה שצריך להתמודד אתה יחד.
איציק כהן: יש פה גם אמונה של כולנו, שלא יכול להיות קשר של שתיקה.
איציק כהן: לא יכול להיות שזו תהיה בעיה של תלמיד, של הורה או של מורה, מבלי שאנו נזין זה את זה באינפורמציה, כדי לדעת טוב יותר.
איציק כהן: הסקר הזה שפורסם נותן לנו לדעת טוב יותר.
איציק כהן: לראשונה, מצאנו לנכון לשאול את התלמידים.
איציק כהן: אנחנו חושבים שהם מסוגלים לתת לנו אינפורמציה טובה יותר.
איציק כהן: בסך הכל הרצון של כולנו הוא שאותו רע שעלה ועלה – ירד.
איציק כהן: כולנו מאמינים שיש סיכוי להגיע להישגים בעבודה משותפת, ולהפחית את ממדי האלימות.
איציק כהן: הניסיון ממקומות אחרים בעולם מלמד על כך.
איציק כהן: צריך לתת לכך משאבים, אבל יש נקודה נוספת:
איציק כהן: אותם יעדים חינוכיים חשובים של הגדלת אחוז הלומדים, הקטנת הנשירה, שילוב תלמידים של חינוך מיוחד – צריכים גם הם להילקח בחשבון.
איציק כהן: אנחנו לא רוצים שתלמידים עם קשיים כאלה ואחרים יימצאו מחוץ למערכת.
איציק כהן: מקומם בתוך המערכת.
איציק כהן: הנתונים שהוצגו פה דיברו על 50 אחוז של בתי ספר שיש בהם יועץ, ולמעלה מ-80 אחוז, בחטיבות הביניים והחטיבות העליונות.
איציק כהן: המצב מבחינת מספר הפסיכולוגים הוא טוב פחות תפקידו של מחנך הכיתה הוא משמעותי ומרכזי.
איציק כהן: כל המורים בבית הספר חשובים, ולא רק יועץ או פסיכולוג, שלצורך העניין מגיע מבחוץ.
איציק כהן: צריך לחזק את מעמדם של המורים בתוך בתי הספר.
איציק כהן: לגבי עניין של גודל הכיתה – הקטנה של מספר התלמידים ב-1 בממוצע, עולה למערכת 330 מיליון שקל.
רן ארז: זה לא נכון.
זבולון אורלב: יהיה על כך דיון נפרד.