GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבישי ברוורמן: מנהלת הוועדה, שהיא לא רק החוכמה ההיסטורית, הזיכרון ההיסטורי, אומרת לי שאף לא נציג מהאוצר או המנכ"ל טרחו להגיע לישיבה.
אבישי ברוורמן: אני מכבד אותם, כי הם יודעים שזאת ישיבה סרמונית לקיטורים.
אבישי ברוורמן: עוד נשב גם הלאה.
<אמיר חייק: לא, אבל זו לא ישיבה נגד האוצר.
<אמיר חייק: בוא לא נהפוך את זה לישיבה נגד האוצר.
אבישי ברוורמן: לא, הישיבה היא לא נגד האוצר.
<לאה ורון: חשוב שהם ישמעו את הדברים.
<אמיר חייק: הם שומעים.
אבישי ברוורמן: הישיבה היא על הסיסטמה.
אבישי ברוורמן: רבותי, אף אחד לא אשם פה.
אבישי ברוורמן: אנחנו אשמים.
<אמיר חייק: בדיוק.
אבישי ברוורמן: ואני אומר פה גם לנציגי התקשורת: רבותי, כל אחד מתחיל לדבר על בעיה קטנה.
אבישי ברוורמן: יש פה ליבה: בעיית המשילות הישראלית חייבת להיות שינוי טוטלי בכל מערכת הניהול הישראלית והאחריות של השרים, ותפקיד של שר האוצר וראש הממשלה.
<אמיר חייק: אבל הכנסת היא מקור הכוח.
<אמיר חייק: תעשו את השינוי בכנסת.
<אמיר חייק: זה לא משהו נגד האוצר.
<אמיר חייק: זה משהו נגד הסיסטם.
<אמיר חייק: אי אפשר לעבוד ככה.
אבישי ברוורמן: מי מדבר נגד האוצר?
אבישי ברוורמן: מדבר נגד השיטה.
אבישי ברוורמן: זה לא האוצר.
יצחק וקנין: אתה יודע כמה פעמים שרים פונים אלינו שאנחנו נשנה להם דברים, כי הם לא מסוגלים לעשות?
<אמיר חייק: אני יודע.
<אמיר חייק: ודאי שאני יודע.
אבישי ברוורמן: לא עכברא גנב, אלא חורא גנב.
אבישי ברוורמן: אלי, אתה, יש לך גם את ההיסטוריה וגם את העתיד.
<אלי גונן: אדוני יושב-ראש הוועדה, לפני שנה הייתי בעיר שמתפתחת יפה מאוד, לבדוק אפשרות ליזמים להקים מלון.
<אלי גונן: מאחר שהמלון הזה נמצא על-יד אוניברסיטה ובית-חולים, הלכתי לראות את האוניברסיטה וראיתי את האוניברסיטה, ומאחר שעבדתי הרבה שנים באוניברסיטה, סימסתי למי שאני חושב שיש לו תרומה מאוד גדולה בבניית אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, סימסתי לו: יישר כוח על האוניברסיטה.
<אלי גונן: אני לא אגיד כרגע מה אמרתי, אני עדיין מחכה לתשובה שתעשה את התשובה ששלחת לי, אבל אני אגיד לך מה עשית.
<אלי גונן: אני אומר לך באחריות, אדוני היושב-ראש, אם היום היית צריך לבנות את האוניברסיטה, אין סיכוי שהאוניברסיטה היתה קמה.
<אלי גונן: ולכן, אני מאוד אשמח, אפרופו גם מה שאמר אמיר חייק, שאם ועדת הכלכלה תאמץ, ונדמה לי שפעם סיפרנו לך על התנועה הלאומית שעורך-דין אמנון לורך ואני הקמנו – אני אגיד את זה פה לכבוד המקום בשפה ספרותית – "התנועה הלאומית להוצאת האצבע מהישבן".
<אלי גונן: שאנשים יתחילו לקבל אחריות, שאנשים ייקחו את האחריות על עצמם, וזה אחד הדברים שאני אומר לך, הוא קשה מאוד.
<אלי גונן: כשהיתה תנועת המחאה, אני הייתי בתפקיד במשרה מלאה, אני הייתי סבא במשרה מלאה בתקופת המחאה.
<אלי גונן: אני אומר את זה בכוונה: הייתי סבא במשרה מלאה, כי הילדים שלי הלכו להפגין והלכו לעשות את כל המחאה שהיתה.
<אלי גונן: ואני הייתי מאוד שמח, ובאתי ושמרתי על הנכדים כדי שהם יוכלו ללכת ולהפגין ולעשות את כל הדברים.
<אלי גונן: אתה יודע, כשאני מתסכל היום על מה נשאר מהמחאה, אותו דור של הילדים שלי, אני חרד.
<אלי גונן: אתה אופטימי, אבל אני פסימי, כי פסימי זה אופטימי שרואה את העובדות - - -
אבישי ברוורמן: אני אופטימי כי אמא שלי חינכה אותי שצריך להיות אופטימי.
אבישי ברוורמן: זו הסיבה.
<אלי גונן: אז כשאני מסתכל מה הולך להישאר פה לילדים שלי ולנכדים שלי, מה נשאר לנו מהמחאה, אני חושב שהם לא קיבלו כלום כדור שצריך להישאר בשכבה שזקוקה למחאה.
<אלי גונן: אבל מה שקיבלנו מהמחאה זה רגולציות מטורפות, שמנסים כאילו לשמור על הילדים ולשמור על הדור, ומביאים לנו את המצב שאמיר אמר, שאני לא מאמין.
<אלי גונן: פעם תעשו חשבון, עלות רגולציה – ואני לא נגד זה, אני בעד רגולציה, אני בעד האזרח, אנחנו באים פחות או יותר מאותה השקפת עולם, אבל אי אפשר להיות במצב שכל הרגולציה וכל מה שקורה, פשוט שוחק אותנו עד עפר.
<אלי גונן: ואתה יודע, אתה הזכרת את מינהל מקרקעי ישראל – אתה פשוט לא מאמין.
<אלי גונן: אני הייתי יושב-ראש דירקטוריון של מלון באחד הקיבוצים, לא רחוק מפה.
<אלי גונן: הקיבוץ רצה להכניס שותף, ולשמחתי הצלחתי בעמלי והכנסתי שותף.
<אלי גונן: הם מחכים רק לדבר אחד – לגמור את העִסקה, אישור מינהל מקרקעי ישראל, שנה וחצי עוד מעט, עוד לא קיבלו את האישור.
<אלי גונן: על מה?
<אלי גונן: שלחו שמאי, השמאי הראשי פסל אותו.
<אלי גונן: אני לא רוצה להיכנס, זה הזוי.
<אלי גונן: ולכן אני גם אומר פה, ואני חושב שגם בוועדת הכלכלה לפעמים, אני עוזב את כל נושא השלג, אבל כדאי שנחשוב, המהירות שבה המבקר אמר:
<אלי גונן: אני הולך לבדוק את העניין.
<אלי גונן: מה זה?
<אלי גונן: תחכה קצת, תן לאנשים לעבוד, תן לאנשים לצאת, תן לאנשים לקבל החלטה, אחרי זה תבדוק את זה, ואם מישהו מעל, אם מישהו לא עשה את הדברים, נוקיע אותו, אבל תן לאנשים, ותן לקבל את הגיבוי ותן לעשות את הדברים האלה.
<אלי גונן: כשהצגנו את "התנועה הלאומית" למבקר המדינה הקודם, הוא צלצל אלי אחרי שלושה שבועות, והזמין אותי להיות חבר הוועדה המייעצת של מבקר המדינה.
<אלי גונן: אמרתי לו: בסדר, אני בא בשם התנועה, וכל פעם דיברתי רק על הדברים האלה.
<אלי גונן: חברים, תעודדו את מי שמקבל החלטה, תקפידו לא רק בביקורת של מי שלא עשה טוב, תקפידו שאכן מבצעים את מה שהם אומרים.
<אלי גונן: ולכן אני נורא שמח על הדיון הזה של ועדת הכלכלה.
<אלי גונן: מאחר שאנחנו מדברים, גם אמיר חייק וגם אני וגם כל מי שנמצא פה, בשם הסקטור הפרטי, ואחר-כך אולי תיכנס לראות איך עושים הסכם קיבוצי וצו הרחבה, ולא נותנים לסקטור הפרטי לנהל את המשא-ומתן מול האנשים, אלא כופים עליו גם צווי הרחבה.
<אלי גונן: אבל אני עוזב את זה כרגע.
<אלי גונן: כולנו באים בשם הסקטור הפרטי, אבל אני גם רוצה לבוא בשם סקציה מסוימת בסקטור הפרטי, שזה המלונאות והתיירות.
<אלי גונן: אדוני, יושב-ראש ועדת הכלכלה, אני אשמח אם תזמן אליך את משרד התיירות ואת האוצר, לראות למה הסקטור הזה, למה תעשיית התיירות שיכולה להציע היום בסביבות 300–350 אלף מקומות עבודה בפריפריה, למה ממשלת ישראל לא שמה את התעשייה הזו בראש סדר העדיפות?
<אלי גונן: ואז אם ניתן את כל מה שאמרת בפתיחה, ואני מתחבר לזה לחלוטין, שאנשים יקבלו את ההחלטות ויעשו את הדברים, ומאחר שהייתי תקופה מסוימת גם מנכ"ל משרד ממשלתי, אני כל-כך מתחבר למה שאמרת על חוק ההסדרים: אתם לא אחראים, והגיע הזמן שנשנה את הדיסק בעניין הזה.
<אלי גונן: ולכן אני מודה לך על הדיון פה, אני אשמח אם יהיה רצף של דיונים אצלך ואנחנו נבוא ונציג את הדברים.
<אלי גונן: אנחנו רוצים ליצור פה תעסוקה, זו המדינה שלנו.
<אלי גונן: אין לנו אופציה ללכת להקים מפעלים במקומות אחרים.
<אלי גונן: אנחנו צריכים להתמודד בתחרות עצומה עם מצב גיאו-פוליטי לא פשוט, ולכן למרות הכול אנחנו ניתן את התשובה לתעסוקה בישראל.
<אלי גונן: רק שייתנו לנו אפשרות לפעול, שיורידו מאתנו את הרגולציה.
<אלי גונן: אני אומר לך, אנשי עסקים הם לא פחות אחראים ולא פחות חשוב להם מהפרטים, מאשר כל מקבלי ההחלטות במשכן הזה, וכפי שאתה יודע, יש לי הרבה כבוד למקבלי החלטות במשכן הזה.
<אלי גונן: אני הייתי סביבם, אני פעלתי אִתם, למרות שאף פעם לא הייתי פה בתוך הבניין, וכנראה אני גם לא אהיה על הכסא הזה, אבל עדיין, יש לי כבוד אליהם – אנחנו לא פחות אחראים מהם, ואנחנו לא פחות אחראים מכל פקידי הממשלה, ויש להם תפקיד חשוב.
<אלי גונן: אז אם אתה תוביל את המהלך שאומר, חברים, הגיע הזמן לעשות ותנו להם לעבוד, ואם אנחנו לא בסדר, ש"יקרעו" אותנו.
<אלי גונן: מי שמעלים, ומי שלא נושא, ומי שלא הולך, בין אם זה מוסרי ובין אם זה לא מוסרי, בלי להתייחס לשום חשבון ספציפי.
<אלי גונן: אני אומר לך, ש"יקרעו" אותנו.
<אלי גונן: אבל שייתנו לנו לעבוד ושייתנו לנו לעשות עסקים, ובעיקר שייתנו לנו אפשרות ליצור מקומות עבודה לכל האנשים שמחכים למקומות עבודה ושרוצים להתפרנס בכבוד.
<אלי גונן: אנחנו פה ואנחנו שם, ואנחנו לרשות העניין הזה.
אבישי ברוורמן: אלי, תודה רבה לך.
אבישי ברוורמן: אנחנו נרים את הכפפה וניאבק ביחד.
אבישי ברוורמן: זה מאבק ציבורי, כי בסופו של דבר, התנועה הזאת שהמשלת אותה יפה, "להוציא את האצבע מהישבן", רק שינוי מרכזי בליבה יביא לשינוי דרך.
אבישי ברוורמן: יצחק רייף, בבקשה.
<יצחק רייף: שמי יצחק רייף, אני מנכ"ל אופיר אופטרוניקס סולושנס, מפעל שמחזור המכירות שלו הוא 110 מיליון דולר, עיקרו ייצוא, מעסיק בארץ כ-440 עובדים, ובעולם עוד כ-150 עובדים.
<יצחק רייף: אנחנו פה מדברים על קהל שבוי, במובן שכולם תומכים במטרות של פיתוח התעשייה, ואני רוצה להעיד, אני פסימי.
<יצחק רייף: אתה אופטימי - - -
אבישי ברוורמן: לא, אני רק אתקן אותך, יצחק, כשאני משתמש רק במוח ואני אומר, מה שיהיה יהיה – אני עבדתי בברזיל, בארגנטינה, בעולם השלישי – אנחנו הופכים להיות מדינת עולם שלישי פר אקסלנס, כבר בחלק מהמדדים אנחנו נמצאים שם.
אבישי ברוורמן: האופטימיות שלי נובעת משלוש סיבות: יש פה את האנשים הכי מדהימים בעולם, אבל הסיסטמה הורסת את הסיפור הזה; חייבים להיות אופטימיים, כי אנחנו יודעים איפה היינו; ודבר שלישי, אני מקווה שפתאום "נחזור בתשובה", שאולי עשרה אנשים יתחברו פה ביחד ויגידו לא רק עושים את זה.
אבישי ברוורמן: אני חייב להיות אופטימי.
אבישי ברוורמן: אחרת, מה נשאר לנו?
<יצחק רייף: אז אני אגרום לך להיות פסימי:
<יצחק רייף: החברה שלנו נקנתה על-ידי חברה אמריקאית בשנת 2011; בהצגה של כל הנתונים הכלכליים וההתפתחות מאז ועד היום, למעשה קיבלה החברה החלטה שפעילות תעשייתית במדינת ישראל, יש בה סיכון גבוה מאוד.
<יצחק רייף: כתוצאה מזה, רכשנו חברה ברומניה וכל הפיתוח העתידי כנראה ילך לשם.
<יצחק רייף: המאבק שלי היום זה לשמור על הגודל והנתח המקומי.
<יצחק רייף: זה קשור למה שאמיר חייק הציג, זה קשור לנושא של שער הדולר.
<יצחק רייף: העלות של כל אחוז של שינוי בשער המטבע היא בערך 200,000 דולר.
<יצחק רייף: מי שבודק את הנתונים הכלכליים – בשנתיים האחרונות שער הדולר ירד ב-15%, ובשבילנו זה אובדן של כשלושה מיליון דולר רווח.
<יצחק רייף: אנחנו נאבקים.
<יצחק רייף: מדינת ישראל יודעת לתת פתרונות של מס, אבל הם שכחו באמצע, שבשביל לשלם מס צריך גם להרוויח.
<יצחק רייף: ובקטע הזה, אנחנו ניזוקים בצורה קשה.
<יצחק רייף: השקעות אצלנו הן השקעות לטווח ארוך.
<יצחק רייף: אין לנו שום אמון במערכת הכלכלית במדינת ישראל שמסוגלת בכלל להתמודד עם השקעות לטווח ארוך, ולכן הסיכון של עשיית עסקים תעשייתיים במדינת ישראל הוא גבוה מאוד.
<יצחק רייף: ואם לא ישנו את זה, הרבה מפעלים ילכו בעקבות הפעילות הזאת ויוציאו את הייצור מהארץ.
<יצחק רייף: האבסורד הכי גדול שאני רואה הוא שכאשר מדינת ישראל רוצה להביא תעשייה, מה היא עושה בעצם?
<יצחק רייף: היא לוקחת ומשלמת להם כסף.
<יצחק רייף: למה היא משלמת להם כסף?
<יצחק רייף: אפשר להסתכל על זה בשתי דרכים: אחת, היא נותנת להם שער דולר גבוה יותר; שתיים, היא מורידה להם את ההוצאות.
<יצחק רייף: זאת אומרת, תבוא חברה, תקבל כמה מיליארדים, הוצאות הפחת שלה על ההון ירדו, וישפר להם את התוצאות.
<יצחק רייף: כל המשק סובל מזה, כי אותה חברה גם תמכור כמה מיליארדי דולרים, האיזון בשוק מטבע החוץ יופר, אם לא יהיה פה שׂכל בשביל להוציא את אותם דולרים החוצה, שער הדולר יצלול שוב.
<יצחק רייף: אז מה עשינו פה?
אבישי ברוורמן: כל מילה, אני מבין אותך.
אבישי ברוורמן: אני לא צריך להציג את חברת הכנסת גילה גמליאל, את חבר הכנסת אראל מרגלית ואת נשיא נשיאות הארגונים העסקיים צבי אורן, שכבר התבטאו במקום אחר.
אבישי ברוורמן: יצחק ברמן ממאפיית "ברמן", בבקשה.
<קריאה: אני חושבת שהוא הלך.
אבישי ברוורמן: אז אנחנו ממשיכים עם אריק גרבלסקי, בבקשה.
<אריק גרבלסקי: שלום לכולם, שמי אריק גרבלסקי, אני גאה מאוד להיות דור שלישי של תעשיינים שמייצרים את המוצר הכי ירושלמי שיש – אבן ירושלמית.
<אריק גרבלסקי: בכל פעם שאתם נואמים במליאת הכנסת, הקיר מאחוריכם, דני קרוון תכנן את הגושים האלו אצלנו במפעל.
<אריק גרבלסקי: אנחנו עושים את הלא-יאומן, ואנחנו מייצאים במיליוני דולרים אבן לפרויקטים הכי יוקרתיים בחו"ל.
<אריק גרבלסקי: הרצפה של ה-metropolitan museum, הלובי של Bank of America, אין היום עיר גדולה בעולם שלא מצופה בה בניין באבן ירושלמית.
<אריק גרבלסקי: אנחנו תעשייה שמעסיקה מאה עובדים: ממהנדסים ואנשים משכילים מאוד ועד עובדים שלא גמרו בית-ספר; עולים חדשים מרוסיה, עולים מאתיופיה, יהודים וערבים; אוטופיה, כל הצרות של ישראל, אצלנו במפעל מצליחים לעבוד.
<אריק גרבלסקי: היינו מצפים שתעשייה כמו שלנו – אפילו לא מקבלת עידוד ממשלתי – לפחות שתהיה במגמה שיגידו, בואו ניקח את זה ונפתח את זה.
<אריק גרבלסקי: אנחנו נמצאים היום במצב הכי קשה, אנחנו מפעל של כמעט מאה שנה, ואנחנו במצב הכי קשה שהיה לנו אי פעם.
<אריק גרבלסקי: מצד אחד, בשוק המקומי אנחנו מתמודדים עם ייבוא מטורף.
<אריק גרבלסקי: אנחנו לא יכולים להתמודד עם מדינות כמו: מצרים, סין וטורקיה, שמביאות לפה אבן.
<אריק גרבלסקי: בשנה האחרונה עלתה לנו הארנונה ב-25%.
<אריק גרבלסקי: הגרפים שאמיר חייק מציג, אני מסתכל על זה במיקרו: 25% יותר ארנונה.
<אריק גרבלסקי: המים עלו, החשמל עלה, הסולר עלה, ההובלות עלו.
<אריק גרבלסקי: הדולר ירד, כל ההכנסות שלנו ירדו ב-15%.
<אריק גרבלסקי: איך מצפים שאנחנו נשרוד?
<אריק גרבלסקי: אני נורא שונא שמציגים את התעשיינים כבכיינים, אבל אנחנו צריכים לשרוד.
<אריק גרבלסקי: אנחנו ציוניים, אנחנו אוהבים את המדינה, עשינו את הפרויקטים הכי יוקרתיים במדינה, מהריצוף של רחבת הכותל, בית-כנסת "החורבה", הכנסת, כל בית-המשפט העליון; באמת, אנחנו חברה ציונית אמיתית.
<אריק גרבלסקי: אבל הפיתוי לעשות את המפעל בחו"ל הוא כל-כך גדול, העלויות שם כל-כך נמוכות, הרגולציה שם יחסית לפה היא כל-כך נמוכה, שבסופו של דבר אין לך ברירה: זה או לעשות את זה, או לא לשרוד.
<אריק גרבלסקי: ואני לא מבין, באמת, אני שומע אתכם ואני אומר: מישהו פה השתגע?
<אריק גרבלסקי: הרי יושבים פה חברי כנסת, ואתה שעשית דברים בחיים, אתה הקמת דברים, גם אוניברסיטת בן-גוריון מצופה בהרבה אבן שלנו.
<אריק גרבלסקי: אם כולם יודעים את הפיתרון, למה לא עושים את זה?
אבישי ברוורמן: תקשיב, אתה לא הקשבת למה שאמרנו פה בהתחלה הרבה זמן, אלי, אני וכולי.
אבישי ברוורמן: זה לא הממשלה הזאת, זה כבר שנים שבישראל נוצר משטר, ובמשטר הזה אין צוות שמקבל החלטות, שבא שר ויש לו את הסמכות, שבו עובדים ביחד, ולכן ישראל נפלה למקום הזה של המקומות הנמוכים ביותר בביורוקרטיה ובשחיתות.
אבישי ברוורמן: אין לזה פתרון, שאנחנו נוסיף פה עוד חמישה גרוש.
אבישי ברוורמן: פה צריך לקבל החלטה שהולכים על תוואי, ודיברנו על זה בהתחלה, של השקעה רצינית, של ניהול רציני, של מערכת מיסוי אחרת.
אבישי ברוורמן: אחרת, מה שיקרה, ואני כבר אמרתי ואמרה את זה לאה ורון – הלוא מי יושבים פה?
אבישי ברוורמן: יושבים פה המשוכנעים.
אבישי ברוורמן: וזה יהיה כותרות.
אבישי ברוורמן: אני ראיתי פה כתבים מ"כלכליסט", ומ"דה-מרקר", וזה יהיה כותרות יפות.
אבישי ברוורמן: הפסימיות של יצחק רייף והפסימיות האינטלקטואלית שלי, שהיא נגד האופי שלי, שאני ממשיך, שכרגע שום דבר לא יקרה אם לא נשב פה כמה אנשים ביחד ונחליט שהסיפור פה מחייב שינוי.
אבישי ברוורמן: זה לא חשוב גם מי יהיה ראש הממשלה.
אבישי ברוורמן: כל פעם אומרים, מי יהיה מלך הגבעה?
אבישי ברוורמן: אתה יודע מה הבעיה בישראל?
אבישי ברוורמן: אפילו ראש ממשלה לא יכול לעשות הרבה.
אבישי ברוורמן: צריך שארבעה אנשים ישבו ביחד, לא חשוב מי מלך הגבעה, ארבעה אנשים לפני ישיבה יגידו: אנחנו צוות, ואנחנו צריכים לחבר את הדברים, כמו שהיה בעבר שהיו מקבלים החלטה עם כמה פקידים, חותכים ורצים קדימה.
אבישי ברוורמן: ואז אתה עולה למסלול, ואתה משנה את המיסוי.
אבישי ברוורמן: בלי זה – אני מסתכל לך בעיניים, וכואב לי.
אבישי ברוורמן: כי אותו דבר הילד שלי שואל אותי; הוא מבוסס בזכות ההורים שלו, אבל יש הרבה צעירים שלא תהיה להם תעסוקה, כי אם לא יהיה פה פריון – את התשובות אנחנו מבינים כבר, אנחנו גם שמים אותן, אבל הבעיה במה שקורה פה בדיונים היא שבכל דיון לוקחים דבר שולי, נכנסים לדרמה, התקשורת המודרנית היא מאוד דרמטית, גם הכנסת המודרנית היא מאוד דרמטית.
אבישי ברוורמן: ואני סיפרתי, פעם היו שרים שלא דיברו.
אבישי ברוורמן: אתה זוכר, אלי גונן, את חיים גבתי שלא דיבר אף פעם בחיים שלו?
אבישי ברוורמן: הוא היה שר החקלאות הכי טוב.
אבישי ברוורמן: ולכן אנחנו צריכים להיאבק ביחד.
אבישי ברוורמן: מאוד מצא חן מה שאמר אלי גונן – קמפיין לשינוי שיטת הממשל, לא ה-2%–3%, שזה קשקוש, לא מעניין, שכל האופוזיציה נלחמת על זה, ולא הסיפור של שוויון בנטל, אלא איך משנים את השיטה, ששר יהיה שר, ואיך בוחרים אנשים שיעבדו כצוות ולא כל אחד ירצה להיות ראש ממשלה.
יצחק וקנין: אבישי, אני חייב להגיד לך משהו, ולא שהדברים השתנו.
יצחק וקנין: אני זוכר, בשנת 2000 הייתי חבר בממשלה, בממשלת ברק הייתי סגן שר התקשורת ובממשלת שרון הייתי סגן שר העבודה – אתה יושב בממשלה, ודיווח על אוטובוסים מתרוממים, פיצוצים במסעדות, נכנסים לקבינט ביטחוני מיד.
יצחק וקנין: ממשלה, קבינט ביטחוני, המטבחון, כל מה שאתה שומע.
יצחק וקנין: אני שואל את אלי ישי באחת הישיבות, תגיד, מה היה בקבינט?
יצחק וקנין: הוא אומר לי, איציק, תאמין לי, מה שקיבלת פה דיווח, רק החליפו לנו את הסנדוויצ'ים.
יצחק וקנין: אני חקלאי, אני מגדל תרנגולות, אני בעצמי עושה משהו.
יצחק וקנין: יש פתגם במרוקאית שאומר: התרנגולת עוד שנייה היא מתה, אבל העיניים שלה זזות מצד לצד.
יצחק וקנין: כל היום, תקשורת, עניינים, אבל לטפל בעניינים כמו שצריך – לא מטפלים פה בכלום, לצערי הרב.
יצחק וקנין: ואני מוריד את הכובע בפני כל התעשיינים האלו.
יצחק וקנין: אני חורש את כל המדינה, אני בא ממקום למקום; אם הדבר הזה מתמוטט, המדינה הזאת מתמוטטת.
יצחק וקנין: וזה לא רק העסקים הגדולים, זה העסקים הקטנים.
יצחק וקנין: ודרך אגב, אני אומר בגלל שאני ותיק פה, אני רואה את משרד מבקר המדינה כמשרד חיוני מאוד, אבל אתם יודעים, כמו שאמרתי על היועצים המשפטיים, המשרד הזה הכפיל את עצמו פי שלושה מאז שאני חבר כנסת.
<אמיר חייק: אז בלי ביקורת?
יצחק וקנין: לא יודע מה יוצא בסופו של דבר מהביקורת, אבל בשורה התחתונה זו רגולציה, רבותי, זה עוד ועוד ועוד.
יצחק וקנין: בסוף מה יהיה פה?
יצחק וקנין: רגולציה בלי תעשייה?
יצחק וקנין: אז את מי הם יבקרו?
יצחק וקנין: את עצמם?
אבישי ברוורמן: הלוא היום זה יום דמונסטרטיבי, אין פה אנשים מהאוצר, ואני מעריך מאוד את הפקידים, אבל הם אומרים לי: אבישי, זה המשחק.
אבישי ברוורמן: ולכן כל הוויכוח, עוד חצי אחוז, פחות חצי אחוז, השיירה הולכת.
אבישי ברוורמן: אם לא תקום פה תנועה של אנשים שאומרים: זה לא עלינו, זה על הנכדים שלנו; אז מי יהיה פה מלך הגבעה, ומי ייכנס לכנסת עם תקשורת הכי טובה, ומי הכי חזק פה, זה על הנכדים ועל הילדים שלנו; אם לא תיווצר תנועה מוסרית, רצינית, אחראית, אז אני חושב שהשינויים השוליים – אנחנו נעזור לכם, אנחנו נוסיף עוד פה ועוד שם, אבל פה הבעיה.
אבישי ברוורמן: אני מרחם על ראש הממשלה לפעמים בצורה שהדברים האלה עובדים.
אבישי ברוורמן: ככה לא מנהלים עסק, ככה לא מנהלים אוניברסיטה, ככה לא מנהלים מדינה.
אבישי ברוורמן: אתם רק מדברים והולכים?
גילה גמליאל: אנחנו לא רק מדברים והולכים.
גילה גמליאל: אנחנו יזמנו את ציון יום המגזר העסקי בכנסת, אבישי, ועל כן דאגנו שהדיונים יתקיימו בכל הוועדות השונות, ואנחנו נאלצים, אני וחברי אראל, שגם יזם את הנושא ואנחנו מובילים אותו יחדיו, וצביקה אורן, לעבור בין כל הוועדות על-מנת שבסוף היום, לכשנשב עם יושב-ראש ועדת הכנסת, בהחלט נקבץ ונגבש את כל המסקנות על-מנת שהיום הזה יהיה פרודוקטיבי בסופו של יום.
גילה גמליאל: ראשית, אני בהחלט חושבת שהיום הזה הוא יום חשוב ביותר, וככל שאני עוברת בין הוועדות והנושאים שנבחרו בקפידה לדון בהם – זה רק מעיד על כך שהמגזר העסקי בישראל נותר יתום, ולא שמנו לב אולי מפאת ההיבט של הדינמיקה, שאנחנו פועלים ביום-יום.
גילה גמליאל: ואני אתן לך דוגמאות שעלו במהלך הדיונים בישיבות, שכבר נוצר ספר חוקים של דיני עבודה משנת 2000 עד היום, ולאו דווקא תמיד הצד האחר נלקח בחשבון, ויש מקום לראות את התמונה המלאה כשבאים לקבל החלטות.
גילה גמליאל: צריך לזכור שהמגזר העסקי, ו-66% מהעובדים במדינת ישראל הם בכל הענף של העסקים הקטנים והבינוניים, אנחנו צריכים לתת להם יותר את הדגש, את העזרה ואת הסיוע.
גילה גמליאל: ראינו את זה בהרבה מאוד דיונים, ראינו את זה כאן בוועדת הכלכלה גם כן, באשראי הבנקאי שניתן, ש-74% ממנו ניתן ל-2% בלבד של העסקים הגדולים ביותר, אל מול מי שכן אמורים להניע את הצמיחה בכלכלה הישראלית.
גילה גמליאל: ועל כן אני חושבת שהדיון היום כאן הוא מאוד-מאוד חשוב; גם לראות את כל הנטל שאנחנו לא תמיד ערים לו, בהשפעה שנוגעת בכל העסקים, גם בהיבט של המיסוי, גם בהעלאות, ושאנחנו לא תמיד נותנים עליהם את הדעת – העלאת מחירי המים, החשמל, הארנונה, המסים בכללותם, מסי החברות, וכל הדברים שמשפיעים השפעה ישירה על כל החברות, עם מצוקת אשראי כבדת משקל.
גילה גמליאל: אני באופן אישי הגשתי הצעת חוק, להוציא את חברות כרטיסי האשראי מהבנקים על-מנת לפתוח את שוק האשראי לתחרות סביב הנושא הזה.
גילה גמליאל: כאן אנחנו רוצים לקבל מכם ומכן את הידע שקיים רק אצלכם בכל התחומים.
גילה גמליאל: נגענו עכשיו בוועדת החינוך בסוגיית החינוך הטכנולוגי, שיוצרת מצוקה כבדת משקל כל-כך למגזר העסקי.
גילה גמליאל: אני חושבת שיש עוד דברים רבים.
גילה גמליאל: אני אתן גם לחברי אראל מרגלית לנגוע בנקודות נוספות שעוד לא הצגתי.
גילה גמליאל: בסוף היום אנחנו נפגשים עם יושב-ראש הכנסת, ובהחלט אני אאיר בפניו את העניין, שבישיבה כזאת חשובה נציגי האוצר לא רואים לנכון להגיע, שזה דבר חמור בעיני.
גילה גמליאל: זה בדיוק מעיד על הזילות של ההתייחסות בסופו של יום למי שאמורים לתת את התנופה הכלכלית, או שזה פשוט חוסר הבנה משמעותי של האוצר ביחס שאמור לקבל המגזר העסקי.
גילה גמליאל: אני חושבת שהיום נפתח בכנסת ישראל דף חדש בהתייחסות וביחס אל המגזר, וכן יש כתובת שניתן לפנות אליה גם בהיבטים האלה.
גילה גמליאל: יישר כוח לכל העוסקים בדבר.
גילה גמליאל: אראל, שוב תודה על שאני ואתה משתפים פעולה לאורך כל הדרך.
גילה גמליאל: ותודה לצביקה, על זה שהתניידת ונגעת בנושאים שהכי כואבים למגזר.
אבישי ברוורמן: חבר הכנסת מרגלית, בבקשה.
אראל מרגלית: אני רוצה לברך את חברי אבישי ברוורמן, יושב-ראש הוועדה, על הדיון המרשים והפורה הזה, ביום החשוב הזה בכנסת; את חברתי גילה גמליאל, שהיא שותפה שלי ליום הזה, וזה קואליציה-אופוזיציה, ואנחנו עובדים גם שכם אל שכם בוועדת הכספים.
אראל מרגלית: אבישי, אני חושב שדווקא אצלך זה מאוד חשוב שהיום הזה קורה כי אתה לקחת על עצמך, כפי שגם אנחנו בוועדת הכספים, דווקא להוציא קול קריאה בכנסת הנוכחית על כמה דברים שהם לא הוגנים גם במגזר העסקי.
אראל מרגלית: בין אם זה הנושא של יוקר המחיה, ובין אם זה נושא הריכוזיות, ובין אם זה נושא של פירוק הפירמידות, אז נשמע קול חזק על זה שרוצים יותר הוגנות ופחות ריכוזיות במשק.
אראל מרגלית: אבל יחד עם זה, מאבדים הרבה מאוד את העובדה שרוב רובו של המשק הוא הוגן, רוב רובו העסקי של המשק זקוק היום לחמצן, ודחוף, ורוב רובו של המשק הוא המנוע לשינוי חברתי בישראל.
אראל מרגלית: כל אחד מאתנו עובד על חוקים ועובד על נושאים כאלה ואחרים, אבל הסיבה בגינה עשינו את היום הזה, היא שבוועדה כמו ועדת הכלכלה, ובוועדות אחרות, יהיה שיח שייתן קשב ליזמים ולאנשים שמקיימים ומרימים עסקים בגדלים שונים בארץ.
אראל מרגלית: כל אחד מכם, תחשבו על דוגמה אחת או שתיים – כי הרבה פעמים אומרים "עסקים קטנים ובינוניים" חושבים על הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה– תחשבו על איפה אתם קונים את הלחם, איפה אתם שותים את הקפה, איפה אתם מסתפרים, באיזה מפעל אחד מהילדים שלכם עובד, או איזה משק חקלאי מישהו מקיים, ועל כמה זה קשה להקים את העסק, על כמה זה קשה לפעמים לעמוד בחודשים קשים כמו שלפעמים יש, ולשלם את המשכורות, כשאתה אחראי, אתה המעסיק, אתה אחראי על משפחות שלמות ועל החיים שלהן, וכמה כבוד בעצם אנחנו שוכחים שצריך לתת למישהו שמרים עסק, מקים עסק, ומקיים עסק בישראל.
אראל מרגלית: 66% מהציבור הישראלי מועסק בעסקים הקטנים והבינוניים, ואם אנחנו רוצים היום להרים דברים כמו שאתה הרמת בנגב, להרים את הנגב, להרים את הגליל, לגייס את המגזר הערבי לתוך התעסוקה, את המגזר החרדי, אי אפשר יהיה לעשות את זה בלי שנרתום את המגזר העסקי לעשות דברים גדולים של השלב הבא בציבוריות הישראלית.
אראל מרגלית: כי את העוגה של המשק הישראלי אנחנו לא רק צריכים לחלק יותר הוגן – אל תשכחו שב-1914 היינו 50,000, ואחרי זה, ב-48' היינו 500,000 – בישראל, הסוד הגדול הוא להכפיל את העוגה ולשלש את העוגה, ואי אפשר לעשות את זה בלי שותפות – אתה דיברת על שותפות חדשה – בין ממשלה למגזר העסקי ולעובדים.
אראל מרגלית: רק כך אפשר יהיה לתת להם את האתגרים החדשים, שירוויחו, כי בלי רווח אין רווחה.
אבישי ברוורמן: תודה רבה אראל, על דבריך הנכוחים.
אבישי ברוורמן: צבי אורן, בבקשה.
<צבי אורן: החלק העצוב של הסיפור הוא שלראשונה משנת 2008 מתוכננת התרחבות בשווקי החו"ל, בשנה הזו, ב-2014; מתוכננת התרחבות של מעל 5%.
<צבי אורן: ואנחנו חיכינו ליום הזה, כי אתם יודעים שמדינת ישראל היא מדינת ייצוא, וחצי מהתוצרת שלנו היא לייצוא.
<צבי אורן: ואנחנו לא יכולים להתפתח ל-40,000 דולר פר קפיטה ללא הייצוא, ואנחנו מגיעים להזדמנות הזאת עם הלשון בחוץ.
<צבי אורן: זה החלק העצוב, עם כושר תחרות "על הפנים", כמו שאומר הנוער, עם עלויות מצד אחד, שהולכות ועולות; בינואר עלו העלויות, ואני מברך אתכם שוב על זה שהקטנתם במקצת את העלויות האלה, ותמשיכו בכיוון הזה.
<צבי אורן: אבל צדק לגמרי אריק גרבלסקי – כל הקבוצה הזו של העלויות בינואר התנפלה עלינו ממש, קשה להבין אותה.
<צבי אורן: דבר שני, זה נושא הרגולציה שעולה המון כסף, שלא רק שזה עולה כסף, אני הצגתי בוועדת הכספים שהרגולציה עולה לנו 15% מהתל"ג.
<צבי אורן: זה סכום מטורף.
<צבי אורן: וזה סתם, בחלקו הגדול זה סתם.
<צבי אורן: וכמובן, עניין השקל, השקל מתחזק, וזה כמובן משפיע על כושר התחרות מצד ההכנסות.
<צבי אורן: זאת אומרת, היתה לנו הזדמנות נהדרת להגדיל את הנתחים שלנו בשווקי חו"ל ואנחנו לא מסוגלים לעשות את זה; כושר התחרות שלנו הוא מאוד-מאוד נמוך.
<צבי אורן: אני הכרזתי במגזר העסקי, שבשנה הזאת, 2014, אנחנו נעשה מאמץ לשנות את הסביבה העסקית, ולכן יום המגזר העסקי בכנסת נופל לנו טוב; לשנות את הסביבה העסקית באופן כזה שכושר התחרות שלנו ישתפר ושנוכל למלא את התפקיד שהחברה הזאת מצפה מאתנו שנמלא, לייצר מקומות עבודה, להרוויח כסף, לשלם מסים, כדי שאתם בכנסת תוכלו לתת שירות טוב יותר לעם הנפלא הזה, שמגיע לו שירות מצוין.
<צבי אורן: אבל בשביל זה אנחנו צריכים להרוויח כסף, וזה מה שנעשה ב-2014.
<צבי אורן: ואני מסכים אתך, סביבה עסקית זה גם שינוי שיטת השלטון וגם הרבה דברים אחרים.
<צבי אורן: יש רק בעיה, אליה וקוץ בה, כמו שאמרו חכמינו, והבעיה היא שאנחנו צריכים מרווח זמן, צריכים חמצן.
<צבי אורן: אי אפשר לשנות את זה מהיום למחר, ואם אני היום לא חותם על הזמנה וזה מה שדרך אגב עשיתי היום, מכיוון שביורו של 4.7 אני לא יכול לחתום על אף הזמנה בחו"ל, והמשמעות היא שאני עכשיו צריך לשבור את הראש את מי אני מפטר מחר בבוקר.
<צבי אורן: זה לא משחק, זה לא משהו תיאורטי.
<צבי אורן: ומישהו צריך להבין את זה.
<צבי אורן: ותעשייה זה לא ריץ'-רץ'.
<צבי אורן: אי אפשר לסגור אותו ולפתוח אותו, שנחכה שיהיה שינוי שיטת הממשל.
<צבי אורן: ולכן אני הצגתי תוכנית: אנחנו נשנה את הסביבה העסקית ב-2014, נשנה אותה, נשנה אותה בעזרתכם.
<צבי אורן: אבל אנחנו צריכים אורך נשימה, ואורך הנשימה הזה הוא רק בידיים של הנגיד והאוצר.
<צבי אורן: חייבים להביא את הדולר ל-3.8 לפחות לתקופה של 2014, כדי שיהיה לנו את הזמן הדרוש לשנות את הסביבה העסקית.
<צבי אורן: חייבים, חבר'ה, פה מדובר על מצב קטסטרופלי, למי שלא מבין.
<צבי אורן: המשחקים של הנגידה לא מעניינים.
<צבי אורן: האג'נדה שלה לא מעניינת.
<צבי אורן: אם לא יהיה דולר 3.8 בתקופה הקרובה, ואני מדבר על מחר בבוקר-מחרתיים, לא נוכל לשנות סביבה עסקית, תהיה ברכה לבטלה כל מה שאתה רוצה לעשות, אבישי, כי זה פשוט לא יהיה לעניין.
<צבי אורן: ולכן אני קורא לכל חברי הכנסת: בואו נתחבר לצינור החמצן הזה, קודם כל ולפני הכול.
<צבי אורן: ולפני כל הדיבורים, בואו נצא בקול לנגידה, שלא חשוב מה ההמצאות שיש לה בראש, היא לא באגף המחקר היום.
<צבי אורן: ואותו הדבר הסיפור של התיירות.
<צבי אורן: ואותו דבר גם לגבי חברי אלי גונן – קודם כל תעשו את כל מה שצריך.