GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מרדכי פדר: מניסיון שלנו, צריכים לחשוב על הנושא של כלי גלגלי לא רשום ולחשוב על כיוונים או של רישום, חיוב רישום של הכלים האלה, או כמו שאמר חבר הכנסת מקלב, על איסור מכירה.
<מרדכי פדר: תודה רבה לך, אדוני.
אורי מקלב: אדוני היושב-ראש, לא מובן.
אורי מקלב: אין חוק היום שמחייב ילדים לחבוש קסדה באופניים?
<קריאה: ילדים כן, מבוגרים לא.
<רון מוסקוביץ: החוק מחייב ילדים.
<רון מוסקוביץ: הוא לא פטר ילדים.
אורי מקלב: החוק מחייב.
אורי מקלב: אין שום חוק בעניין הזה, אפשר לעשות אכיפה מיידית בעניין הזה של הקסדות.
<אביטל אפל-פנקס: רק 20%, לצערנו - - -
דוד צור: גברת ציפי רון, בבקשה.
<ציפי רון: יושבת-ראש ועדת בריאות ואיכות סביבה במועצת ארגוני הנשים בישראל, ופעילה בענייני סביבה במשך שנים רבות.
<ציפי רון: אני חושבת ששנים חלמנו על כך שתהיה תנועת אופניים, שאנשים יעזבו את המכונית ויעברו לאופניים, וביקשנו שיהיו מקומות לאחסן את האופניים במקומות עבודה, ומקלחות וכן הלאה, כל הסיבות הידועות – פחות זיהום אויר, פחות תאונות דרכים, וכן הלאה וכן הלאה.
<ציפי רון: אבל קרה מה שקרה, ונוצר תהליך שבו הגולם קם על יוצרו.
<ציפי רון: היום, המרחב הציבורי של הולכי הרגל נמצא בסכנה חמורה מאוד.
<ציפי רון: כל סוגי האופניים – הרגילים, הקורקינטים החשמליים, האופניים החשמליים – נעשה פשוט בלתי אפשרי ללכת על מדרכות בעיר.
<ציפי רון: זה לא רק המדרכות, גם מעברי החצייה.
<ציפי רון: רוכבי האופניים מרגישים שהם מין סוג של הולכי רגל וגם נעשתה בעיה לעבור מעבר חצייה כי יש מרווח מי שולט במקום הזה, מי קודם למי.
<ציפי רון: וכשהולכים עם ילד או מבוגר או קשיש או בעל חיים, זה ממש נעשה עניין של בעיה קיומית.
<ציפי רון: אני רוצה רק להגיד שנכון שישנם מסלולים לרכיבה על אופניים, אבל המסלולים האלה הם בגדר המלצה.
<ציפי רון: אני לא מדברת עכשיו על הולכי הרגל, שהמרחב הציבורי שנקרא מדרכה בעצם מיועד להולכי הרגל.
<ציפי רון: אנחנו גם רוצים שיהיו הולכי רגל כי זה קודם גם לרוכבי אופניים.
<ציפי רון: אלא מאי?
<ציפי רון: רוכבי האופניים מסתכלים על זה כעל המלצה, ואם יש תנועה צולבת של רוכבי אופניים, אני כבר נתקלתי בתל-אביב – רוכבי אופניים משני הצדדים וגם מתחת לבתים בין בתי הקפה והקירות, אין לאן ללכת.
<ציפי רון: גם כשיש מקומות מסומנים, בוחרים מדרכות שאין בהן מקומות מסומנים.
<ציפי רון: כלומר, היום הולך הרגל צריך להסתכל ולהיות דרוך מאוד.
<ציפי רון: אני רוצה לשאול – אם נפגע הולך רגל, הוא לא יודע מי פגע בו משום שאי-אפשר לזהות את מי שפגע בו.
<ציפי רון: אין לו רישוי, אין מספר, אין זיהוי, לפעמים מישהו עם קסדה אתה אפילו לא יודע מה המין שלו ומה הגיל שלו.
<ציפי רון: אנשים פוגעים, לאחרונה נפגעה מטפלת של תינוקת – הלכה בתל-אביב, הופלה, הוטחה למדרכה, היא גם קיבלה מטר של קללות והיא לא יודעת את מי לתבוע.
<ציפי רון: בן-אדם הושבת מעבודה, הולך לקבל טיפול רפואי, מי משלם את זה?
<ציפי רון: אין זיהוי, אין ביטוח, יש כאן שדה פרוץ לחלוטין, שהגיע הזמן להגדיר אותו.
<ציפי רון: אני לא מדברת רק על הכלים החשמליים אלא אני מדברת בכלל על הנושא של המרחב הציבורי של הולכי רגל.
<ציפי רון: אני רוצה לסיים את דברי ולומר – נתקלתי בתוכנית סביבתית בארצות-הברית בעיר שאנשים הפסיקו ללכת בה ברגל, מכל מיני סיבות, והתחילו לפתח תוכניות לימודים ושכנוע ופעילות ציבורית איך להחזיר את האנשים להיות הולכי רגל.
<ציפי רון: אני חושבת שעברנו כבר את השעה של האל-חזור.
<ציפי רון: צריך בדחיפות רבה מאוד להסדיר את העניין הזה, כולל רישוי - פעם בשנות החמישים היה רישוי במדינה - להחזיר את העניין של רישוי, שתדע מי פגע בך, שתדע את מי לתבוע, שתדע מי מגן עליך ומי אחראי למה שקורה.
<ציפי רון: היום זה שדה לגמרי פרוץ.
<ציפי רון: אני קוראת לכם, חברי הכנסת הנכבדים, לטפל בעניין הזה, ויפה שעה אחת קודם.
דוד צור: זה מה שאנחנו מנסים לעשות עכשיו.
דוד צור: אני רוצה לשמוע את המשטרה בבקשה.
דוד צור: מי מדבר בשם המשטרה?
<בני סמו: רפ"ק בני סמו, אגף התנועה, מדור תעבורה.
<בני סמו: אנחנו דנים בנושא הזה כבר לא מעט חודשים.
<בני סמו: לאחרונה, סגן מפכ"ל משטרת ישראל הקים צוות כדי לבדוק איך אנחנו נערכים לזה.
<בני סמו: חייבים להבין שבהיעדר חקיקה מתאימה, המשטרה, הידיים שלה לפעמים כבולות, ויש לנו בעיה עם זה.
דוד צור: תסביר לנו למה.
<בני סמו: כמו ששמענו פה, הרבה מאוד מרוכבי האופניים הם קטינים, עד גיל 12 בכלל אין אחריות פלילית, מעל גיל 12 עד גיל 14 היא גם די מוגבלת.
<בני סמו: אנחנו צריכים להתמודד עם ילדים.
אורי מקלב: אחריות על הורים אי-אפשר להטיל?
<בני סמו: לא.
<בני סמו: היא מאוד מורכבת האחריות ההורית, במיוחד כששוטר מגיע וצריך לטפל בילד.
דוד צור: מה עם נקודות המכירה?
דוד צור: מה עם נושא של לא קטינים?
<בני סמו: ברגע שאנחנו מדברים על נקודות מכירה – גם את זה בדקנו – כמובן שאם בית העסק - - -
אורי מקלב: לא להביא לבית-ספר, איסור להביא לבית-ספר.
אורי מקלב: זה גם ימנע תחרות מילדים.
<בני סמו: אבל זה נושא יותר של חינוך והסברה.
<בני סמו: כמובן שאנחנו לא ניכנס לבתי-ספר ונתחיל להחרים אופניים, זה עניין של חינוך והסברה, גם אחריות הורית.
<בני סמו: אנחנו לא יכולים לבוא ולהתחיל לתפוס את הילדים.
דוד צור: מתי מונתה הוועדה של הסמפכ"ל?
<בני סמו: הוועדה של הסמפכ"ל מונתה לפני כחודש.
<בני סמו: הישיבה הזו הקדימה את הישיבה הבאה של הסמפכ"ל בנושא הזה, שהיא מחר.
<בני סמו: אבל, חשוב לזכור שבהיעדר חקיקה ברורה, חד-משמעית, כיצד מטפלים בנושא הזה, המשטרה היא בבעיה.
<בני סמו: אני שואל שאלה אחת.
<בני סמו: כולנו פה יושבים ולכולנו יש ילדים ונכדים.
<בני סמו: אנחנו רוצים להעביר אותם לכביש.
<בני סמו: רמת ההיפגעות של אותם רוכבי אופניים בממשק עם כלי רכב, במיוחד הגדולים בתוך הערים, אוטובוסים, ראינו דוגמאות.
<מורן צוקרמן הלפרין: אבל בעולם יש - - -
דוד צור: גברת צוקרמן, רגע.
דוד צור: אתה אומר, בהיעדר חקיקה.
דוד צור: החקיקה אמורה להסדיר את הנסיעה שלהם על הכבישים.
דוד צור: כל זמן שלא הוסדר הנושא הזה, למעשה זה לא חוקי.
דוד צור: לכן, כל מה שנדרש מהמשטרה זה לייצר הרתעה.
דוד צור: לא לחנך במובן הזה, אלא לייצר הרתעה.
דוד צור: אם נוסעים על מדרכות, ונוסעים קורקינטים ברמה שמזגזגים בין אוטובוסים ורכבים על כבישים – כפי שאנחנו רואים את זה כולנו – זה לא קשור לחקיקה.
דוד צור: זה קשור לג'ונגל שצריך לעשות בו סדר.
דוד צור: לכן, יש לכם נתונים?
דוד צור: יש לכם נתון כמה בכלל דוחות או הזמנות למשפט, אם יש, החרמות אם נעשו?
דוד צור: האם יש לכם נתונים כאלה?
<בני סמו: קודם כול, לגבי הרתעה ואכיפה אנחנו ניהלנו משפט לא קצר בתל-אביב כנגד רוכבת אופניים שהתפרצה לכביש, נפגעה על-ידי משאית, הגשנו כתב אישום כנגד רוכבת האופניים ובית-המשפט קיבל את העמדה והרשיע אותה.
דוד צור: אבל זה לא המקרה הקלסי שאנחנו מדברים בו.
<בני סמו: זה לא מקרה קלסי.
<בני סמו: המקרים הקלסיים זה שילדים רוכבים על המדרכות.
תמר זנדברג: כמה הולכי רגל יש לכם שמתפרצים לכביש ונפגעים?
תמר זנדברג: יש את הנתון הזה?
דוד צור: בדרך כלל אין מול מי לנהל את המשפט, לצערנו, במקרים האלה.
<בני סמו: יש עשרות, אם לא מאות, אם לא אלפים, אבל להגיש נגד אדם שנפגע ובעצם הפך נכה בפגיעות כאלה, הענישה – גם בתי-המשפט התייחסו לזה.
תמר זנדברג: פשוט לא הבנתי בתור מה אתה מביא את הדוגמה, הייתה רוכבת אופניים שהתפרצה לכביש ונפגעה.
דוד צור: דוגמה לא טובה, תמר, אין מה לומר.
דוד צור: הדוגמה היא לא טובה.
תמר זנדברג: כמה הולכי רגל, מכוניות שמתפרצות בעצור, באדום.
תמר זנדברג: רוכבת האופניים הזאת היא בעיית התעבורה של מדינת ישראל?
דוד צור: תמר, בואו לא נעשה מזה את הדיון.
דוד צור: הדוגמה היא פשוט לא טובה.
דוד צור: אני מציע שתחזור לדיון, כי מה שאתה מדבר כרגע, אתה לא מדבר לעניין שאנחנו שואלים.
דוד צור: אנחנו כרגע בדיון אחר.
דוד צור: אתה נותן לנו דוגמה של מישהו או מישהי שפרצו לכביש עם אופניים.
דוד צור: תן לנו נתונים האם אתם אוכפים את הנושא הזה של נסיעה על מדרכות, של אופניים חשמליים, קורקינטים.
<בני סמו: כמעט ולא.
<בני סמו: כמעט ולא, לאור הבעייתיות שהצגתי פה.
<בני סמו: הרבה מהם זה ילדים קטינים, ויש קושי להתמודד עם זה.
דוד צור: לא כל דבר צריך ללכת למעצר עד תום הליכים.
דוד צור: גם אכיפה שלוקחת את זה - - -
תמר זנדברג: אל תיתן רעיונות.
דוד צור: לכן אני אומר, אכיפה היא לא בהכרח על הסקלה הזאת.
אורי מקלב: החרמת הכלי עצמו לגבי ילד מתחת לגיל 12, זה יכול - - -
<שלומי דגן: לגבי נקודות המכירה לא קיבלנו תשובה, אני חושב.
אורי מקלב: זה יכול להיות גורם הרתעה מאין כמוהו.
דוד צור: מאוד משמעותי.
דוד צור: יותם אביזוהר.
<יותם אביזוהר: בוקר טוב.
<יותם אביזוהר: יותם אביזוהר, מנהל עמותת ישראל בשביל אופניים.
<יותם אביזוהר: שוב, ברכות על הדיון החשוב הזה.
<יותם אביזוהר: הכתובת על הקיר כבר לא שנה אחת.
<יותם אביזוהר: שלוש שנים.
<יותם אביזוהר: שלוש שנים מאז שפגה הוראת השעה, ולדעתי זו רשלנות של המערכת, שמאפשרת את הוואקום הזה שהנושא לא מוסדר.
<יותם אביזוהר: אגב, אם נודה על האמת, גם כשהוראת השעה הייתה בתוקף, הייתה מעט מאוד אכיפה כלפי יבואנים ומשווקים של אופניים לא תקניים, שבעצם מסכנים את כולנו.
<יותם אביזוהר: צריכים להבין מה המשמעות של אופניים לא תקניים.
<יותם אביזוהר: לוקחים איזשהם אופניים שהם – אני אגיד את זה בעדינות – אופניים לא הכי איכותיים, מלבישים עליהם מנוע, הופכים אותם בעצם לכלי תחבורה שמגיע למהירויות מאוד גבוהות, שהברקסים שלו בכלל לא מאפשרים לו להגיב, לעצור במהירויות כאלה, ובפירוש מסכנים גם את הולכי הרגל, גם את רוכבי האופניים האחרים שנמצאים באותו מרחב, וגם את הרוכב עצמו.
<יותם אביזוהר: זה לא רק הוראת שעה שלא מטופלת, זה לא רק היעדר אכיפה כלפי אלה שמסכנים אותנו, כלפי אלה שמשווקים את אותם כלים מסוכנים.
<יותם אביזוהר: זה גם היעדר בסיס נתונים שקוף, שיאפשר לנו, לכולנו, לכל מי שסביב השולחן להבין כמה תאונות כאלה יש, כמה תאונות שבהן מעורבים אופניים חשמליים קורות, כמה תאונות שבהן נפגעים הולכי רגל קורות.
<יותם אביזוהר: ברגע שיהיו נתונים נוכל להתמודד עם האתגר הזה בצורה יותר טובה.
<יותם אביזוהר: חינוך והסברה – בפירוש, יש פה המון המון בורות, גם של הציבור הרחב והרוכב וגם של ציבור הנהגים.
<יותם אביזוהר: ציבור רוכבי האופניים, אני חושב שהוא לא מודע רובו לחוק שאוסר רכיבה על מדרכות, ושוב, מפנה אותם לשבילי אופניים או לכביש.
<יותם אביזוהר: אני חושב שגם ציבור הנהגים לא מודע לכך שרוכב אופניים הוא כלי תחבורה לכל דבר והוא לגיטימי כשהוא נוסע על הכביש באותם רחובות עירוניים שקטים ובטוחים.
<יותם אביזוהר: אני חושב שנדרשת פה עבודה הרבה יותר טובה כדי להעלות את המודעות של כולנו.
<יותם אביזוהר: חינוך, הסברה, אכיפה וגם מימוש של יצירת תשתית טובה יותר.
<יותם אביזוהר: יש מעט מאוד רשויות שמפתחות תשתית בטוחה לרוכבי אופניים, גם אלה שעושות לא תמיד עושות אותה בצורה הכי טובה.
<יותם אביזוהר: כל נושא מיתון התנועה לא מתבצע בישראל בצורה טובה.
<יותם אביזוהר: אלה כיוונים שאנחנו חושבים שצריכים לקדם.
<יותם אביזוהר: תודה רבה.
דוד צור: עורכת-הדין גלית גלעד.
<גלית גלעד: בוקר טוב, תודה רבה.
<גלית גלעד: אנחנו פה בשם הילדים.
<גלית גלעד: אני מנהלת אגף ממשל ומדיניות ציבורית בארגון בטרם.
<גלית גלעד: העברתי לכם נייר עם איזושהי ציטטה של אייל לינור.
<גלית גלעד: אייל לינור הוא בחור שהוא מייעץ אסטרטגית, אבל הוא אבא מודאג, והוא העביר בבוקר אחד את הדאגה שלו והיא פרצה גבולות, אני אצטט לכם: "כל בוקר יוצאים מאות ילדים בדרכם לבית-ספר רכובים על אופניים חשמליים או קורקינטים חשמליים במהירות גבוהה וסיכונית.
<גלית גלעד: הם קופצים לכביש, טסים על המדרכה, חותכים בין המכוניות והולכי הרגל, מתפרצים בין מכוניות חונות או סתם עומדים, ועוד תסריטי אימה אמיתיים ומציאותיים.
<גלית גלעד: הילדים האלה רוכבים בשעות עומס, בדיוק כשהנהגים לחוצים, עצבניים בדרכם לעבודה או בדרכם חזרה הביתה.
<גלית גלעד: זאת פצצה מתקתקת שעומדת לפתחנו וצריך לעשות שינוי.
<גלית גלעד: " אנחנו בארגון בטרם גם נכחנו בדיון בשבוע שעבר שדיבר על הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, ולא הצלחנו לציין שבשנת 2013 נהרגו 51 ילדים בתאונות דרכים.
<גלית גלעד: תאונות דרכים הן בשבילנו גם דריסה לאחור, גם ילד ששיחק בחצר ואוטו דרס אותו.
<גלית גלעד: אנחנו רואים בתופעה של קורקינטים ואופניים חשמליים החמרה של הפגיעה בילדים, והנושא הזה לפתחנו.
<גלית גלעד: אנחנו לא יודעים מה מצב הנתונים היום כי אין היום תיעוד נכון.
<גלית גלעד: כשילד מגיע פגוע למיון, לא מעניין את האחות שרושמת אותו ממה זה קרה ומה פגע בו, והגיע הזמן שהדברים האלה יסתדרו.
<גלית גלעד: אני מאוד מאוד גאה להגיד לכם שמשרד הבריאות, בהובלה ובשיתוף של 16 משרדי ממשלה, מקדמים היום מהלך תכנון לתוכנית לאומית לבטיחות ילדים, שכוללת גם היבטים של תאונות דרכים בגלל שלמעלה מ-50% מהיפגעות ילדים לא מכוונת היא בכבישים ובפגישה של ילדים, אם כהולכי רגל ואם כנוסעים.
אורי מקלב: תאונה עצמית של ילד עם אופניים, היא מתועדת כתאונת דרכים?
אורי מקלב: זו פגיעה, הילד נפל.
<גלית גלעד: לכן אנחנו אומרים שכשהוא מגיע למיון אנחנו לא יודעים ממה, הוא פשוט נפל.
<גלית גלעד: המדינה לא יודעת לאן לרכז את המשאבים שלה, והרי אנחנו לא נמצאים במקום פרוץ.
<רון מוסקוביץ: גלית, אבל יש לי נתונים של "כללי עם נפגע", שזה כן דיווח של האנשים ולא דיווחי משטרה, אני אחר כך אציין.
<רון מוסקוביץ: למעלה מאלף תאונות כאלה היו בחמש שנים האחרונות.
אורי מקלב: גם אם הוא נפל מאופניים - - -
דוד צור: אבל אנחנו לא נאסור נסיעה באופניים בכלל.
דוד צור: אנחנו רוצים שאנשים ייסעו באופניים.
<אביטל אפל-פנקס: אנחנו יודעים ש-80% מתאונות האופניים הן תאונות עצמיות.
אורי מקלב: כיוון שנפילה מאופניים, אין לזה משמעות חוקית של ביטוח לאומי ודברים כאלה, אז גם בחדרי מיון - - -
דוד צור: אני מבקש לחתור לסיום.
<גלית גלעד: אנחנו רוצים לכוון את הדיון הזה לחשוב על ילדים שעולים על כלי הרכב האלה שהם בני 10 ו-12, שאין להם שום מיומנות, אין להם ניסיון, אין להם בגרות.
<גלית גלעד: אני לא אחזור על כל הדברים החכמים שנאמרו פה.
<גלית גלעד: רק חשוב, אנחנו הגשנו הצעה לחקיקה בנושא, דווקא בנושא של קורקינטים מכיוון שהם הוואקום החקיקתי שנמצא.
<גלית גלעד: אנחנו חושבים שצריך ללכת על שני מהלכים.
<גלית גלעד: קודם כול, כמו שנאמר פה, העלאת המודעות.
<גלית גלעד: אנשים, הורים בעיקר, לא יודעים מה קורה כשהילד יוצא ועולה על כלי הרכב המסוכן והגדול הזה.
<גלית גלעד: אנחנו הבאנו רעיון מחוץ-לארץ.
<גלית גלעד: הרי אנחנו מייצגים את המדינה בארגונים בין-לאומיים לבטיחות ילדים, ושם היה רעיון נהדר שאנחנו יכולים בהחלט לאמץ אותו, וכשתקום החקיקה והתקן יסתיים והכול יהיה בסדר, אנחנו מציעים לשים מדבקות – מדבקות אזהרה שגם יודיעו על הגבלת הגיל, ואנחנו בהחלט מאחורי גיל 16.
<גלית גלעד: אני יכולה להגיד לכם שבהרבה מדינות – לרבות בריטניה, הולנד, קליפורניה – גיל 16 הוא גיל המינימום לקורקינט חשמלי.
<גלית גלעד: אנחנו מציעים שעל גבי הקורקינט תהיינה מדבקות שיבהירו את הסכנה של כלי הרכב הזה, וככה אנחנו נעזור לאוכפים שהם בצרה, וגם אלה שמוכרים לא יוכלו להתעלם מהנושא.
דוד צור: חברת הכנסת זנדברג, בבקשה.
תמר זנדברג: תודה, אדוני היושב-ראש ותודה לוועדה על קיום הדיון החשוב הזה.
תמר זנדברג: אני חייבת להגיד שיש משהו בדברים כאן ששולח אותי טיפה מעודדת, שאופניים והרכיבה עליהם מכל הסוגים הפך להיות דבר כל כך שגרתי בישראל, ואני חושבת שקודם כול צריך לברך על זה.
תמר זנדברג: אופניים, בואו לא נשכח, זה כלי תחבורה, זה כבר לא רק כלי ספורט, זה כלי תחבורה עירוני, סביבתי, זול, נוח, ותנו לי להפתיע אתכם, גם בטוח, שיש לו יתרון גדול מאוד מבחינת הבטיחות בדרכים, ומדוע?
תמר זנדברג: מפני שכל אחוז בנסועה מכלל הנסיעות שמתבצעות כל שבוע בעיר ומחוץ לעיר, שעובר מרכב פרטי לאמצעי תחבורה מקיים – בין אם זה הליכה ברגל, רכיבה על אופניים או נסיעה בתחבורה הציבורית – חוסך חיי אדם, מציל חיי אדם.
דוד צור: מוריד זיהום.
תמר זנדברג: אמרתי, סביבתי, זול, לא מזהם, נוח, ידידותי, וגם בטיחותי ומציל חיים.
תמר זנדברג: זו צריכה להיות נקודת המוצא לדיון הזה, וכאשר נשים את סקלת כלי הרכב מהחזק והמסוכן עד הקל והבטיחותי, וכאשר בהתאם נשים גם את התאונות מהמסוכנות והשכיחות והשגרתיות, שזה תאונות בין כלי רכב ושל הולכי רגל עם כלי רכב פרטיים, זה בצד אחד של הסקלה, ובצד השני ההליכה ברגל והרכיבה על אופניים, ששם נמצא מיעוט התאונות, וגם כאשר קורות התאונות, מיעוט התאונות הקטלניות, אז נשאל את עצמנו איפה על הסקלה הזאת אנחנו רוצים למצוא את עצמנו ובאיזה תמהיל.
תמר זנדברג: כאשר אנחנו לוקחים רק נתח אחד מהסקלה הזאת ומסתכלים רק עליו, אנחנו שוכחים את ההקשר הכולל.
תמר זנדברג: התייחסת לחוק הקסדה.
תמר זנדברג: חברות וחברים, הפטור מקסדה למבוגרים בתוך העיר מעודד שימוש באופניים ומציל חיים.
תמר זנדברג: נוצרת כאן איזושהי תחושה כאילו אנחנו ניתן לרכב הפרטי – המזהם, שעומד בפקקים והמסוכן, והאלים כמעט מבחינת ההשפעה שלו על המרחב הציבורי – ניתן לו לנסוע באין מפריע בכביש, ועל השטח הקטן שנשאר במדרכה נטיח את ראשם של הולכי הרגל ברוכבי האופניים, אלה באלה, נסית אותם אחד נגד השני כאילו זה המרחב היחידי שיש, ועל הכביש שהולך ומתרחב כל הזמן – וכל הזמן יש עוד פקקים, אז צריך להרחיב אותו אפילו יותר – ייסע לו כלי הרכב הפרטי באין מפריע.
דוד צור: תמר, מה את אומרת לגברת צוקרמן?
<מורן צוקרמן הלפרין: לי ולעוד 2,000 אנשים שפנו אלי בפייסבוק, שדיווחו על תאונות.
תמר זנדברג: את צודקת במאה אחוז.
תמר זנדברג: הטרגדיה שלך היא באמת נוגעת ללב, ואת ראית את השקט שהשתרר כאן כשסיפרת את הסיפור.
תמר זנדברג: את יודעת כמה תאונות, כמה ילדים, החיים שלהם יינצלו כאשר פחות כלי רכב פרטיים ייסעו בעיר ליד בתי-הספר, במקומות הבילוי, באזור הספורטק?
תמר זנדברג: זה יציל חיים של ילדים, לא יפגע בהם יותר.
תמר זנדברג: זה שיש תאונה מסוג אחד, זה לא אומר שרוב התאונות לא נמצאות במקום אחר.
<מורן צוקרמן הלפרין: אני בעד אופניים.
<מורן צוקרמן הלפרין: רוב האנשים שרוכבים על אופניים אלה אנשים ירוקים וטובים, חלקם - - -
תמר זנדברג: זה לא עניין של אנשים - - -
דוד צור: יש גם כחולים.
<מורן צוקרמן הלפרין: לא, אנשים ירוקים וטובים, עם כוונה לא לקום בבוקר ולדרוס ילדים.
<מורן צוקרמן הלפרין: חלקם באים לפרק את העצבים שלהם ואת האנרגיות שלהם.
<מורן צוקרמן הלפרין: אני בעד אופניים, אבל יש תשתיות.
דוד צור: לפרוק.
דוד צור: לא לפרק ילדים אבל.
<מורן צוקרמן הלפרין: לא לפרק ילדים ולא זקנים ולא להפחיד נכים ומוגבלים, ויש תשתיות תקינות בערים מתוקנות בעולם – כמו אמסטרדם, כמו ברצלונה, כמו מנהטן – ואני חייבת רק להגיד ששבילי האופניים שם - - -
דוד צור: הבאת לנו את העולם השלישי לחדר.
דוד צור: מה, את רוצה שנהיה אמסטרדם, ברצלונה?
<מורן צוקרמן הלפרין: אל"ף, אני אשמח.
דוד צור: גברת צוקרמן, אני חייב לעצור אותך כי את לא בזכות דיבור.
<מורן צוקרמן הלפרין: אני רק רוצה פתרון.
<מורן צוקרמן הלפרין: שבילי האופניים שם הם לא על המדרכה.
<מורן צוקרמן הלפרין: אגב, בטיילת הרברט סמואל - - -
תמר זנדברג: סליחה, גברתי, את הפסקת אותי באמצע זכות הדיבור שלי.
דוד צור: למרות שניסיתי להיות סמכותי, לא הצלחתי לבלום אותך.
דוד צור: נתתי לך באמת לדבר, אני רוצה שנשמור על זכותה של חברת הכנסת זנדברג לסיים.
<רון מוסקוביץ: משה דיין בתל-אביב - - -
תמר זנדברג: וכאן אני מגיעה, מהמקום הזה, לפתרונות שאנחנו צריכים לעודד, ואני רוצה להתייחס לשתי נקודות שעלו בדיון הזה.
תמר זנדברג: האחת זה הרגולציה.
תמר זנדברג: וכן, הרגולציה על האופניים החשמליים ועל כלי הרכב הממונעים, שבעצם אם נחשוב על זה, אם ניקח את הסקלה – ואני אדם פוליטי, אני רואה את זה על סקלת יחסי כוח – הרכב הפרטי הוא חזק, הולך הרגל הוא חלש ולכן הוא זקוק למקסימום ההגנה.
תמר זנדברג: לאחר מכן יש את האופניים שזה כלי רכב לא ממונע והוא חזק יותר מהולך הרגל אבל הוא גם חלש יותר, ואז יש לנו את הכלי הממונע, האופניים הממונעים, שמקבל אם תרצו איזשהו יתרון לא הוגן אפילו, הייתי אומרת, על המדרכה, אל מול הולכי הרגל וגם אל מול רוכב האופניים הלא ממונע.
תמר זנדברג: וכאן, אין ספק שצריך רגולציה והיתרים, אבל הרגולציה הזאת לא צריכה לשפוך את התינוק עם המים.
תמר זנדברג: היא צריכה לזכור שעדיין, גם אופניים ממונעים תקניים, בטיחותיים, שעברו אישורים ושעברו רגולציה של המדינה, עדיפים לנו מכלי רכב שנוסע על הכביש, ואז יכול להיות שנוכל לצמצם – לא יכול להיות.
תמר זנדברג: בטוח.
דוד צור: אנחנו לא רוצים לשפוך את התינוק עם המים, אבל אנחנו גם לא רוצים להטיח אותו על המדרכה.
תמר זנדברג: בוודאי שלא, וכאן אני מגיעה לדבר האחרון והכי חשוב, וזה סלילת שבילי אופניים נפרדים - -
תמר זנדברג: - - מהכביש ונפרדים מהמדרכה ומהולכי הרגל.
תמר זנדברג: אבל, חברות וחברים, הם צריכים להיסלל על חשבון שטח הנסיעה של המכוניות הפרטיות, כי המטרה שלנו זה להעביר את כלי הרכב הפרטי לנסוע בנתיבי תחבורה ציבורית ייעודיים ובשבילי אופניים, כך שהמדרכה צריכה להיות מיועדת להולכי הרגל ולה צריך להינתן השטח הגדול ביותר והרחב ביותר, לאחר מכן שביל האופניים שיהיה לאופניים בלבד, אחר כך כמובן האוטובוסים ומוניות השירות והתחבורה הציבורית, ורק בסוף כלי הרכב הפרטי שהוא זה שאנחנו רוצים הכי פחות לעודד אבל היום מקבל את העוצמה הגדולה מכולם, וכאן הסכנה העיקרית.
דוד צור: חשוב מאוד האיזון אחרי זה.
דוד צור: אני מבקש ממיטל להבי מעיריית תל-אביב לומר לנו מה הם עושים בעניין.
<מיטל להבי: מיטל להבי, סגנית ראש העיר תל אביב-יפו, ומזה שלושה ימים ממונה על תחום התחבורה.
דוד צור: אז ספרי לנו מהניסיון שלך בתחבורה.
<מיטל להבי: אז הדגשתי, שלושה ימים.
<מיטל להבי: עלו פה שלוש נקודות מאוד עקרוניות.
<מיטל להבי: הנקודה הראשונה זה המרחב הציבורי, התשתיות והדרך שבה אנחנו מחלקים את הרחוב.
<מיטל להבי: כשתמר דיברה, הקשבתי בתשומת לב רבה, ואכן אנחנו צריכים לשאוף שדברים ייעשו על חשבון הרכב הפרטי.
<מיטל להבי: בדרך כלל, לצערי, זה קורה על חשבון החנייה ולא על חשבון הנסועה.
<מיטל להבי: זאת אומרת, כשאנחנו לוקחים את הנתח הנוסף מהכביש, אנחנו לוקחים אותו בדרך כלל מהחנייה ואז נוצר מצב אחר שגם הוא לא בטוח.
דוד צור: זה פחות דוחות, לא?
<מיטל להבי: אבל, הסיפור הראשון זה תשתיות ההפרדה, הסיפור הראשון זה תמרור והתייחסות אחרת לכל הנושא של תחבורה.
<מיטל להבי: אנחנו בעידן חדש שבו נוצרת תחבורה אלטרנטיבית שצריך לעודד אותה וצריך לקבוע לה כללים גם במרחב הציבורי, גם בנושא של הרישוי שדובר עליו גם כאן, וגם בנושא של ההסברה והאכיפה.
<מיטל להבי: אני רוצה לומר על הרישוי, הנושא של גיל רוכבים, הנושא של סוג כלי הרכב, הנושא של אמצעי בטיחות, כל הנושאים האלה צריך לדעתי לקחת אותם בחשבון בנושא של כלי רכב שהם חשמליים ולקבוע לגבי הנושא הזה איזשהם כללים שיאפשרו שימוש נכון ותחת קריטריונים של גיל לפחות.
<מיטל להבי: הנושא של הסברה וחינוך הוא מאוד עקרוני.
<מיטל להבי: אנחנו מדברים על כלי רכב חדש.
<מיטל להבי: תחשבו על התקופה שרכבים נכנסו לכבישים במקום עגלות עם סוסים.
<מיטל להבי: יש את ההתנגשות במרחב, צריך לקבוע לזה גם את הנושא החינוכי וההסברתי מבתי-הספר ולתוך המשתמשים.
<מיטל להבי: ולבסוף, בנושא של אכיפה הקשבתי פה למשטרת ישראל וניסיתי לדמיין.
<מיטל להבי: אחד הדברים שלא קורים בתל-אביב זה נת"צים, בגלל הבעיה של אכיפה, וכשמנסים לדבר על אכיפה צריך לחשוב גם מי אוכף ועל מה אוכפים.
דוד צור: אנחנו נשים לכם מצלמות וניתן סמכויות לעירייה.
דב חנין: זה כבר קורה.
דוד צור: לא טוב?
<רון מוסקוביץ: מעולה.
<רון מוסקוביץ: רק בשביל זה היה שווה לבוא לפה.
דוד צור: כן, זה הרעיון.
<מיטל להבי: אני לא ידעתי שזה הרעיון כי אני לא שמעתי - - -
דוד צור: היא תהיה אוטומטית והיא מרתיעה, והיא גם תכניס כסף – לא בטוח לעירייה, אבל כן.
דוד צור: נעשה איזה חלוקה.
<מיטל להבי: בתוך כל האמירה הזאת ובתוך כל מה שצריך לעשות, אני נמצאת פה כדי להגיד שכדאי לעשות את שיתוף הפעולה עם המערכת של השלטון המקומי כדי שההחלטות יהיו ישימות בשטח, כדי שהן יהיו נפגשות עם המציאות - - -
דוד צור: מה את רומזת, שמשטרת ישראל לא אפקטיבית מספיק?
<מיטל להבי: לא, לא, אני לא אומרת שמשטרת ישראל לא אפקטיבית.
<מיטל להבי: אני חושבת שהיא אפקטיבית בתחום האכיפה, ואנחנו פה דיברנו גם על נושא של הסברה וחינוך, ויש עוד צדדים לכל מטבע, והצד הראשון הוא שצריך לעודד את ההתפתחות של התחום.
דוד צור: אנחנו שמחים שאת סגנית ראש העיר לענייני תחבורה, מאחלים לך בהצלחה ומקווים לראות שיפור שם.
דוד צור: נציג של המגמה הירוקה, ואחרי כן חבר הכנסת טופורובסקי.
דוד צור: אחד מכם ידבר.
דוד צור: יש פה נציג של איגוד היבואנים?
<קריאה: יש יבואן.
דוד צור: אני רוצה לשמוע גם מכם.
<אליאב שטול-טראורינג: שלום.
<אליאב שטול-טראורינג: קוראים לי אליאב שטול, אני סטודנט לתואר שני באוניברסיטת תל-אביב, נציג של מגמה ירוקה, וחשוב מהכול, גם רוכב אופניים.
<אליאב שטול-טראורינג: אני רוכב הרבה זמן ואני מכיר את כל הבעיות שמדברים עליהן פה, ויש פה איזו הרגשה שרוכבי אופניים נהיו סוג של אויב, ובאמת אני רוצה לחזק את תמר זנדברג.
<אליאב שטול-טראורינג: יש לי פה באמת עשרות מחקרים על חיסכון של מאות מיליוני דולרים.
<אליאב שטול-טראורינג: אנחנו מדברים פה על חיסכון במחלות, אנחנו מדברים פה על חיסכון בדלק, חיסכון בזיהום אוויר, בפליטות פחמן דו-חמצני.
<אליאב שטול-טראורינג: רוב הערים בעולם הבינו שהפתרון של תחבורה עירונית זה אופניים בשילוב תחבורה ציבורית, ובישראל הבינו את זה מצד אחד, כמו שרואים את עיריית תל אביב-יפו שהביאו את תל-אופן, אבל מה, אין מספיק שבילים, אז אומרים, צריך אכיפה בנושא אופניים.
דוד צור: כמה קילומטר שבילי אופניים יש בתל-אביב?
דוד צור: 150, לא?
<יואב ירדני: מעל 120.
<אליאב שטול-טראורינג: אני באמת מזמין אתכם, ניסע ברחובות תל-אביב, אתם תראו את השבילים האלה.
<אליאב שטול-טראורינג: הרבה מהשבילים האלה נגמרים פתאום באמצע, בחלקם יש עצים באמצע השביל.
דב חנין: הם לא נגמרים.
דב חנין: באמצע השביל יש כל מיני פחים, תחנות אוטובוס.
<אליאב שטול-טראורינג: אני מציע סיור לוועדה.
דוד צור: תשמע, תן קרדיט.
דוד צור: אני תל-אביבי יום-יומיים, גם הייתי מפקד מחוז תל-אביב, מכיר את תל-אביב על בוריה.
דוד צור: אני אומר, תנו קרדיט גם למה שעשו בעיר תל-אביב בנושא האופניים.
דוד צור: אנחנו ביקורתיים כלפי העיריות שצריך, אבל תל-אביב הייתה חלוץ בעניין הזה, בואו ניתן לה קצת קרדיט גם.
<אליאב שטול-טראורינג: אני מסכים.
דוד צור: נכון, זה לא מספיק, צריך עוד, הכול נכון.
<אליאב שטול-טראורינג: העבודה שנעשתה היא מדהימה, זה נכון, אבל אני חייב להגיד שאני מסכים גם עם גברת צוקרמן שבאמת, מה שקורה במדרכות זה נורא ואיום, והדרך לפתור את זה היא הוספת תשתיות, הוספת - - -
דוד צור: אתה כבר נראה לי פוליטיקאי בדרך.
דוד צור: אתה מסכים עם תמר, עם מיטל, עם כולם.
דוד צור: מצבך טוב.
<אליאב שטול-טראורינג: כי בסופו של דבר, אנחנו צריכים באמת לא להפוך את האופניים לאויב פה ולהבין שצריך לעשות פה שינוי ולשים את האופניים במרכז של התחבורה העירונית כי זה הפתרון ליוקר המחיה ופתרון להרבה דברים.
דוד צור: אין לנו מחלוקת אתך.
דוד צור: חבר הכנסת טופורובסקי, בבקשה.
בועז טופורובסקי: קודם כול, יש כאן איזשהו מצב שכרגיל, המציאות מקדימה את הרגולציה, אבל גם כשהייתה רגולציה – וזה מה שמטריד אותי, היום זה לא חוקי ואנשים נוסעים בזה ואף אחד לא אוכף את זה.
בועז טופורובסקי: כשהייתה תקינה היא דיברה על 250 ואט, גיל 14 שנה, קסדה ועל הכביש, וגם את זה לא אכפו.
בועז טופורובסקי: אז מה שצריך לעשות זה קודם כול לקבוע חקיקה ותקינה ברורות לכל כלי הרכב הממונעים, כולם – יש קורקינטים, יש אופניים, יש את ה-E-bike, זה לא משנה - צריך לקבוע תקינה שעד סוג מסוים זה עם הגבלות גיל, עם הקסדה, עם כל הדברים, ולאכוף את זה, ומסוג מסוים חייבים רישיון נהיגה, כמו שדיברו על זה אבל צריך פשוט לעשות את זה.
בועז טופורובסקי: חייבת להיות האפשרות לתת סנקציות, בעצם ענישה גם על הרוכבים, גם על ההורים שלהם במידה שהם קטינים, וגם על המוכרים.
בועז טופורובסקי: מי שמוכר בניגוד לחוק, פשוט צריך להתחיל לקבל קנסות, ואני מניח שתיכף היבואנים ידברו על זה.
בועז טופורובסקי: אפשר לבדוק אפשרות של רישוי, אולי רישוי חלק מכלי הרכב הממונעים האלה, אולי גם לתת סמכויות של החרמה אם אין עכשיו לשוטר, או אפילו לפקח עירוני, סמכות של החרמה, אולי ראוי לתת את הסמכות הזאת.
בועז טופורובסקי: יש משהו שאני מתחבט עם עצמי כל הזמן, וזה נאמר גם קודם.
בועז טופורובסקי: אם מגבילים את זה מגיל 14, ילד בן 14 שנוסע על הכביש, זה פשוט לא מסתדר לי.