GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יריב לוין: תודה אדוני היושב-ראש.
יריב לוין: אפשר לומר שאני מוצא את עצמי במצב שבו אני נמצא בקריית שמונה ורוצה להגיע לירושלים, ופתאום מסתבר שמתעקשים לקחת אותי במונית עד אילת, ולא מוותרים לי חצי מטר בדרך.
יריב לוין: כך אני נמצא מול הממשלה כרגע בעניין הזה.
יריב לוין: אני רק לא בטוח שיצאתי מהבית עם מספיק כסף כדי לשלם את כל עלות הנסיעה עד אילת.
יריב לוין: אני אנסה להציג את התמונה, ובאמת צריך לראות איך אנחנו מצליחים להגיע בסוף לתוצאה שתהיה גם נכונה וגם שכולם יכולים לחיות אתה.
יריב לוין: הצעת החוק באה לתקן מצב שאין חולק – נדמה לי שלפחות על הדבר הזה יש הסכמה כללית – שהוא לא מצב תקין ולא מצב טוב.
יריב לוין: מצב שבו חלה חובה על נהג ששוכר רישיון מונית לרשום את הרכב שלו על שמו של בעל הרישיון, מכיוון שאי-אפשר, על-פי המצב הקיים, כפי שנהלי משרד התחבורה קובעים, לנתק בין שני הדברים.
יריב לוין: התוצאה הזו היא בעייתית בהרבה מאוד מובנים.
יריב לוין: היא קודם כל בעייתית מבחינת הנושא של רשויות האכיפה, מכיוון שאז הדוחות מגיעים לבעל הרישיון הציבורי, ולאו דווקא לנהג שבאמת ביצע את העבירות.
יריב לוין: הנהג הוא בעל הרכב, אבל הרכב איננו רשום על שמו, ולכן הוא חשוף מצד אחד לעיקולים שיכולים להיות מוטלים על זכויות בעל הרישיון הציבורי.
יריב לוין: מצד שני, זה מקשה עליו לקחת הלוואות.
יריב לוין: זה מחייב את בעל הרישיון הציבורי, לכאורה, להיות זה שמשעבד את הרכב, ושורה שלמה של בעיות מהסוג הזה.
יריב לוין: ואז אני חשבתי לתומי שאני מציע הצעת חוק שבמסגרתה נקיים הפרדה, ונאפשר לאדם להיות רשום כבעל הרכב גם אם הוא שוכר את הרישיון, כאשר הרישיון צריך להיות צמוד לאותה מונית.
יריב לוין: עד כאן נדמה לי שגם אין ויכוחים ואין חילוקי דעות.
יריב לוין: אין גם הרבה ויכוח על כך שבכל אופן, שינוי בבעלות על הרכב צריך להיעשות בהסכמת בעל הרישיון הציבורי, כדי שלא ימצא את עצמו עומד מול נהג שמלכתחילה הוא לא הסכים לתת לו את הרישיון, ומצד שני ברור שאי-אפשר להעביר את הרכב ללא שנלווה אליו רישיון ציבורי מסודר.
יריב לוין: עד כאן הדברים הם ברורים ומסודרים.
יריב לוין: אבל מנימוקים שאני מניח שהממשלה תיטיב להציג אותם – אני מודה שאני מבין אותם, אם כי לא לגמרי מסכים איתם.
יריב לוין: באה הממשלה ואומרת אנחנו רוצים לייצר איזשהו עיקרון הדדיות, למרות שעד היום לא היה עיקרון הדדיות כזה בכלל.
יריב לוין: אנחנו רוצים ליצור מצב שבו לא רק שנלך פעם אחת לקראתו של בעל הרכב במובן הזה שאנחנו נאפשר לו לרשום את הרכב על שמו, בניגוד למצב שהיה עד היום, אלא אנחנו גם נעניק לו מעין זכות וטו על היכולת של בעל הרישיון הציבורי להעביר את זכויותיו ברישיון.
יריב לוין: לכן נתתי את המשל שהצגתי קודם, משום שאני רציתי להגיע לאיזושהי תחנה בדרך, ועכשיו רוצים להמשיך את הנסיעה הזאת למקום הרבה יותר רחוק.
יריב לוין: על-פי הסידור הזה, שמנומק באיזשהו עיקרון של הדדיות, כלומר, לעשות את המהפכה אל הקצה השני, הרעיון הוא ליצור תלות הדדית של שני הצדדים, וליצור מצב שצד אחד איננו יכול להעביר את זכויותיו.
יריב לוין: זה לא יכול להעביר את זכויותיו ברכב בלי הצד השני, ובעל הרישיון להיפך.
יריב לוין: כלומר, מהצעת החוק שתכליתה הייתה לתת לבעל הרכב את היכולת לרשום את הרכב על שמו, אנחנו עוברים כבר למצב של משטר חדש לחלוטין, שבו אנחנו גם מעניקים לו סמכויות להטיל וטו על העברות הרישיון על-ידי בעל הרישיון.
יריב לוין: אני אומר מראש, לא זאת הייתה כוונת הצעת החוק המקורית שלי.
יריב לוין: יש היגיון מסוים בהסדר הזה.
יריב לוין: אני לא בטוח שהוא נכון, ואני לא בטוח שנכון ללכת אתו בצורה כל כך מרחיקת לכת.
יריב לוין: יכול להיות שצריך לייצר איזשהו מנגנון, למשל שיעניק לבעל הרכב איזושהי ודאות במובן הזה שאי-אפשר יהיה להעביר את הרישיון מבלי שמתחייבים לקיים את העניין מולו על-פי התנאים שנחתמו אתו מלכתחילה.
יריב לוין: בזה יש היגיון.
יריב לוין: אגב, זה ממילא נעשה במערכת של ייפוי כוח בתוך המערכת ההסכמית.
יריב לוין: אני לא מאמין שמישהו יקנה מונית בלי שיהיה לו מראש הסכם שמעגן את הזכויות שלו בנקודה הזאת.
יריב לוין: אבל אני לא בטוח שזה נכון להגיע עד למצב הקיצון הזה, ממצב שבו בעל הרכב לא רק שלא יכול היה אפילו לרשום את הרכב על שמו, והיה תלוי לחלוטין בבעל הרישיון הציבורי לכל דבר ועניין, פתאום אנחנו לא רק נותנים לו מידת עצמאות מסוימת על-ידי זה שהרכב רשום על שמו, אלא כבר קושרים את בעל הרישיון אליו במן עבותות כאלה שקבועות בחוק.
יריב לוין: וזו השאלה שמונחת כרגע לפתחה של הוועדה.
אורי מקלב: רק שאלת הבהרה.
אורי מקלב: גם לפי ההצעה שלך, איזה שחקן הוא, אם כך, בעל הרישיון הציבורי בתוך כל העניין הזה?
אורי מקלב: הרכב שייך לבעל - - -
<שרון שלאין: לשוכר.
יצחק וקנין: לשוכר.
אורי מקלב: הוא שוכר את המספר.
אורי מקלב: הרכב הוא שלו, הוא שילם על הרכב.
אורי מקלב: הוא רק משתמש ברישיון - - -
יריב לוין: נכון, אבל בלי זה הרכב לא שווה כלום.
אורי מקלב: למה זה צריך להיות כך שבעל הרישיון הזה צריך להיות צמוד לרכב?
יריב לוין: בגלל שזה הכלל.
יריב לוין: הכלל נובע משני דברים.
יריב לוין: א', כל עוד אתה רוצה לתפעל את הרכב כמונית, אתה חייב שיהיה לך רישיון לאותו רכב מסוים.
יריב לוין: ב', אתה גם נהנה מהטבות כאלה ואחרות מבחינת מיסוי כאשר אתה קונה את הרכב, דבר שכמובן אי-אפשר – אין מצב שבו אתה יכול לקנות את הרכב ואחרי יום לגלגל אותו בשוק כאילו הוא מונית בלי שיש לך רישיון צמוד אליו.
יריב לוין: ולכן אם אתה תותיר את בעל הרכב – בוא נלך למצב תיאורטי שבו בעל הרכב יקנה מכונית היום, ומחר ייקחו לו את הרישיון, התוצאה תהיה שהוא קנה איזה פח שהוא לא יכול להשתמש בו, והנזק שנגרם לו הוא עצום.
יריב לוין: הרי עד היום התלות שלו הייתה מוחלטת.
יריב לוין: המערכת שמסדירה את זה, בכל מקרה היא מערכת הסכמים.
יריב לוין: נותנים ייפויי כוח בלתי חוזרים, חותמים בהסכם על התחייבות שהרישיון לא יעבור.
יריב לוין: מה שמוצע כאן זה ללכת צעד הרבה יותר מרחיק לכת ולהגיד לבעל הרישיון: אדוני, גם אם אתה הגעת להסכמה עם אדם X שאתה מוכר לו את הרישיון, והוא מבטיח לקיים את כל ההתחייבויות שלך כלפי בעל הרכב, עכשיו אנחנו אומרים לך לא.
יריב לוין: בלי שבעל הרכב חותם לך אתה לא יכול להעביר.
יריב לוין: לדבר הזה יש בעיני משמעויות של פגיעה לא פשוטה בבעלי הרישיונות.
אורי מקלב: אבל בעל הרישיון לא השקיע שום דבר ברכב.
יריב לוין: לא, אבל הוא משקיע ברישיון.
יריב לוין: הוא קנה את הרישיון.
<חוה ראובני: בהרבה מאוד כסף.
יריב לוין: תחשוב שיש בעל רישיון כזה שרוצה מסיבה כלשהי להעביר את הרישיון שלו, והרישיון הזה צמוד לאותה מונית, והוא מסוגל להביא לך מישהו שיחליף.
יריב לוין: אתה אומר לו אדוני, עכשיו יבוא בעל הרכב ויגיד מאה אחוז, אתה רוצה להחליף את הרישיון?
יריב לוין: 100,000 שקל, אחרת אני לא מוכן לשחרר.
יריב לוין: וזה לעומת המצב הנוכחי שבו בעל הרכב אפילו לא יכול לרשום את הרכב על שמו, והתלות שלו היא מוחלטת מכל כיוון.
יריב לוין: אני לא בטוח שזה נכון לייצר מהפכה כל כך דרמטית.
<חוה ראובני: אפשר להשיב?
<שרון שלאין: אדוני, יש לי הצעה.
אבישי ברוורמן: אני מבקש קודם כל ממשרד התחבורה, עורכת הדין חוה ראובני.
אבישי ברוורמן: אחרי זה רפ"ק שרון שלאין.
<חוה ראובני: ראשית אומר שהתיאור של הבעיות במצב הנוכחי הוא מוסכם לחלוטין.
<חוה ראובני: עכשיו היסטוריה של הצעת החוק, כיוון שאנחנו מדברים על מאיפה לאיפה רוצים להגיע.
<חוה ראובני: הצעת החוק המקורית, כמו שהוגשה, שיצרה הפרדה מוחלטת, הייתה מוסכמת על הממשלה.
<חוה ראובני: אני מבקשת להזכיר שבדיון בהכנה לקריאה ראשונה פתאום נולדה – וזה טושטש כאן בדיבורים עד כה – הצעה להחזיר רובד של תלות של בעל הרכב בבעל הזכות.
<חוה ראובני: מצד אחד, הפרדה.
<חוה ראובני: מצד שני, בעל הרכב – לפי מה שעבר פה בהכנה לקריאה הראשונה – לא רק שהוא לא יוכל להעביר בעלות ברכב שלו – דהיינו, האוטו התיישן, הוא רוצה להפעיל עכשיו עם אוטו אחר, אז הוא רוצה למכור את הרכב שלו ולקבל חדש – הוא לא יכול לעשות את זה, לפי מה שאושר פה בהכנה לקריאה הראשונה, בלי הסכמה של בעל הרישיון.
<חוה ראובני: בכל ההסברים לא שמעתי התייחסות לתלות הזאת.
יריב לוין: אבל גם היום הוא לא יכול.
<חוה ראובני: אנחנו מדברים על הפרדה.
<חוה ראובני: ומה שעשינו כאן זה שאם היום התלות הזאת היא לא סטטוטורית בכלל, יצרנו בחקיקה ראשית הגבלה על שכירות של נכס.
<חוה ראובני: יצרנו תלות מוחלטת.
<חוה ראובני: ולא רק להעברת בעלות, אלא אפילו טסט.
<חוה ראובני: מה שעבר פה בהכנה לקריאה ראשונה – אני מבקשת להזכיר – אמר שאפילו לחדש את רישיון הרכב, בעל הפח – הנכס הזה, שהוא שילם עליו 150,000-100,000 שקל – לא יכול להעביר אותו טסט ולהמשיך לנסוע בו אם בעל הזכות הציבורית לא ירשה לו, ובעל הזכות הציבורית, כמובן, ירשה לו או לא ירשה לו בתנאים כאלה ואחרים.
<חוה ראובני: ולכן אנחנו סברנו - - -
יריב לוין: חוה, יש לי שאלה.
יריב לוין: קודם כל, על הטסט אנחנו לא מתווכחים.
<חוה ראובני: אני לא הפרעתי.
יריב לוין: אני רק שואל.
יריב לוין: המצב היום, מהו?
יריב לוין: הרי המצב היום - - -
<חוה ראובני: אותו באנו לתקן.
יריב לוין: אבל צריך לומר שזה המצב.
יריב לוין: זה לא שאנחנו מטילים היום מגבלות שלא קיימות.
<חוה ראובני: עכשיו אני אומרת, אנחנו רצינו לשחרר את התלות.
<חוה ראובני: כל אחד ינהג מנהג בעלים בנכס שלו.
<חוה ראובני: מי שיש לו רכב, ינהג בו מנהג בעלים.
<חוה ראובני: מי שיש לו זכות ציבורית, ינהג בה מנהג בעלים.
<חוה ראובני: כל אחד באופן עצמאי, וכל אחד יעמוד בחוזים שהוא חתם עליהם.
<חוה ראובני: אם הוא התחייב לשלם 1,500 שקל תמורת הזכות הציבורית, גם אם הוא מכר את הרכב, הוא עדיין חתום על החוזה הזה.
<חוה ראובני: ולכן אנחנו סברנו שמה שעבר פה בקריאה ראשונה היה לא נכון מבחינת הענף, ומשרד המשפטים, שבוודאי יוכל להרחיב בהמשך, סבר שגם מבחינה משפטית עקרונית זה לא נכון.
<חוה ראובני: ואחר כך היה דיבור בינינו לבין - - -
אבישי ברוורמן: עורך הדין בלונדהיים, אתה מנענע בראש להסכמה.
<זמר בלונדהיים: אכן כן.
<זמר בלונדהיים: אנחנו אמרנו את זה גם בזמנו בקריאה הראשונה.
<זמר בלונדהיים: ההפרדה הבסיסית שחווה וחבר הכנסת לוין תיארו, אנחנו כמובן בעדה.
<זמר בלונדהיים: אבל השימוש בכוח של רגולטור כופה כשאין אינטרס מדינתי בעניין הזה, ואפשר להסדיר את זה במערכת יחסים חוזית – כשמישהו משכיר את הזכות הציבורית שלו, הוא הרי יכול להכניס בחוזה שהשוכר מודע לזה שהוא יהיה רשאי להחליף למישהו אחר כל עוד הוא שומר על אותם תנאים.
<זמר בלונדהיים: למה אנחנו כרגולטור צריכים להתערב בזה באופן חיצוני?
<זמר בלונדהיים: יש פה הגבלה קניינית לא פשוטה, וכשיבואו ויתקפו את ההסדר הזה, וישאלו למה לא הסתדרתם עם שעבודים והתניות חוזיות כמו שעושים בכל תחום אחר, אין לנו תשובה טובה לזה.
<זמר בלונדהיים: אני רק אזכיר שכמו שאנחנו רוצים לוודא שבעל זכות ציבורית – וזה ברור לי – לא השכיר למישהו אחד ומתעורר בבוקר עם מישהו אחר, אותו דבר הפוך.
<זמר בלונדהיים: לי יש רכב ואני שכרתי זכות ציבורית מחבר הכנסת לוין.
<זמר בלונדהיים: אני רוצה לוודא שמחר בבוקר אני לא מתעורר עם מישהו אחר שהוא בעל הזכות הציבורית של הרכב שלי באותה מידה.
<זמר בלונדהיים: לכן אם עושים הגבלה, היא צריכה להיות הדדית.
<זמר בלונדהיים: אנחנו בעד לא לעשות אותה בכלל.
<זמר בלונדהיים: אבל אם עושים אותה - - -
<חוה ראובני: מצדנו לחזור לנוסח המקורי.
אבישי ברוורמן: רפ"ק שלאין.
<שרון שלאין: קודם כל, המטרה של המשטרה היא להגיע למשתמש הקצה.
<שרון שלאין: ולכן ההצעה היא נכונה כי אנחנו יודעים מי הבעלים של הרכב.
<שרון שלאין: אבל במובן מסוים, אם אנחנו מאפשרים להעביר בלי כל ידיעה בין הצדדים לאן הולכת הזכות או לאן הולך הרכב, תהיה לנו בעיה, כי אז עוד פעם אנחנו לא נדע, לא נוכל לעקוב אחר משתמש הקצה.
<שרון שלאין: ולכן אני גם הצעתי את זה בישיבה הקודמת – זה נבלע – לאיגוד המוניות, בחצי אוזן, הם ישבו לידי.
<שרון שלאין: כי הם דיברו על הסכמה וידיעה.
<שרון שלאין: אני הצעתי ידיעה, וידיעה הדדית.
<שרון שלאין: כי זה לא כובל.
<שרון שלאין: אין כבילה.
<חוה ראובני: - - - בעל הרכב הרשום.
<שרון שלאין: קודם כל, אף אחד לא כובל את השני בעצם הידיעה.
<שרון שלאין: שגם הבעלים של הזכות הציבורית יידע מה קורה עם הזכות שלו, וגם בעל הרכב ידע.
<שרון שלאין: זאת אומרת, הידיעה צריכה להיות הדדית, ואז המשטרה תוכל לדעת בהמשך לאן הרכב הלך, לאן הזכות הציבורית הלכה.
<שרון שלאין: כן יהיה לנו מעקב אחרי זה.
<שרון שלאין: אז אם הם ירצו לפעול למען עצירת הדברים, אז הם יוכלו לעשות את זה בדרכים לגיטימיות מבלי שזה יכבול אותם בצורה יוצאת דופן או לא מקובלת.
<חוה ראובני: שרון, סליחה, אני לא מבינה את ההערה.
<חוה ראובני: הרי האחריות על רכב היא של בעל הרכב הרשום.
<חוה ראובני: ואם הוא מסר את הרכב לאחר – זה לא שונה במוניות מבכל רכב אחד – אם בעל הרכב הרשום הוא לא המשתמש, הוא האחראי להגיד לך מי המשתמש, אחרת הוא נושא באחריות.
<חוה ראובני: ועל הזכות הציבורית אין לך עניין בכלל, כי הזכות הציבורית לא מבצעת עבירות, זה הרכב שמתבצעות בו עבירות.
<חוה ראובני: כל הוויכוחים האלה לא נוגעים לתוצאה הבסיסית שהיא לא משתנה בנוסח הזה, בנוסח שאושר לקריאה הראשונה או בנוסח של הצעת החוק המקורית.
<חוה ראובני: בכולם כאחד המטרה שלך היא שהרכב יהיה רשום על שם בעל הרכב.
<חוה ראובני: בכל הנוסחים זה קיים.
<חוה ראובני: ומבחינתך, זה מה שאת צריכה.
<שרון שלאין: נכון - - -
<חוה ראובני: וכל ההסתבכויות והעסקאות בזכות לא מעניינות אותך.
<חוה ראובני: אתה פונה לבעל הרכב הרשום.
אבישי ברוורמן: לי יש בדרך כלל מוצא, שאני לא יודע אם הפעם הוא יצליח.
אבישי ברוורמן: מכיוון שאני – מכיר אותי חבר הכנסת לוין – לא איש ריבים, אני מנסה למצוא דרך.
אבישי ברוורמן: לכן כשאני מרגיש שמשהו לא קורה, עיני נשואות לחבר הכנסת יצחק וקנין.
אבישי ברוורמן: אולי ממנו תבוא הישועה.
יצחק וקנין: האמת היא שאני רוצה לעזור פה, אבל היא משכנעת אותי נכון.
אבישי ברוורמן: עורכת הדין ראובני.
יצחק וקנין: אני מנסה לחשוב בהיגיון איך אתה יכול לשמור על כל הצדדים במציאות כזו שמישהו לא יכול להתנער מהשני.
יצחק וקנין: ועל-פי מה שמוצע כרגע, עלול להיווצר פה מצב שאחד הגורמים יכול להתנער.
יצחק וקנין: את זה לפחות על פניו אני רואה.
יצחק וקנין: אחד הגורמים יכול ללכת ולעשות בדבר הזה כבשלו.
יצחק וקנין: אם אני לא יוצר את החיבור בין שני הגורמים – יש לי את בעל הרכב, יש לי את בעל הרישיון.
יצחק וקנין: ברגע שאני עושה הפרדה ביניהם, ההפרדה הזאת יכולה ליצור מצב לא בריא.
יצחק וקנין: כל עוד אתה ואני מחייכים אחד לשני, הכול טוב ויפה.
יצחק וקנין: אבל ברגע שמתגלעת מחלוקת בין שני הצדדים, עלול להיות מצב שאני אחזיק בנכס, ואתה לא תוכל להשתמש בו.
יצחק וקנין: זאת מציאות שיכולה להיות.
יצחק וקנין: אני שואל האם זה נכון?
יצחק וקנין: לפי מה שאת הסברת, יכול להיות מצב שאני מחזיק את הנכס ואני לא יכול להשתמש בו.
<חוה ראובני: אתה שוכר הזכות?
<חוה ראובני: אם אתה צריך את הסכמת בעל הרישיון כדי לחדש את רישיון הרכב, אז יכול להיות מצב שבו הרכב יושבת.
יצחק וקנין: הרכב הזה יעמוד בצד.
יצחק וקנין: יכולה להיות מציאות כזו?
<שרון שלאין: כן, כן.
<חוה ראובני: כי הוא לא יסכים, הוא יתנה את זה בתנאים שאתה לא יכול לעמוד בהם.
אבישי ברוורמן: יריב, איש חכם אתה.
אבישי ברוורמן: חוקים רבים חוקקת.
אבישי ברוורמן: עוד חוק, פחות חוק.
אבישי ברוורמן: אבל אנחנו רוצים לעשות לטובת הצרכן.
אבישי ברוורמן: הנימוקים האלו הם כבדי משקל.
אבישי ברוורמן: מה אתה מציע לנו?
אורי מקלב: הוא הזכיר את אותו רב שהיו אצלנו שני בעלי דינים.
אורי מקלב: אומרת לו אשתו: אני לא מבינה.
אורי מקלב: לבעל הדין הראשון אמרת אתה צודק.
אורי מקלב: ההוא, גם אתה צודק.
אורי מקלב: גם את צודקת.
אורי מקלב: תשאל אותו מי צודק, הוא אומר שניהם צודקים.
יריב לוין: בואו נשמע אולי עוד פעם - - -
יצחק וקנין: עורכת הדין ראובני, יש איזו אפשרות למצוא חיבור בין שני הצדדים כך שאף צד לא ייפגע?
יצחק וקנין: זאת אומרת, את רוצה להחזיר את זה למצב הקודם?
<חוה ראובני: לא, לגמרי לא.
<שרון שלאין: ממש לא.
<חוה ראובני: העדיפות הראשונה שלי היא הצעת החוק המקורית כמו שהוגשה על-ידי חבר הכנסת לוין.
יריב לוין: גם אני חושב שזה הכי טוב.
<חוה ראובני: לחזור לנוסח הזה.
<אתי בנדלר: על איזה נוסח את מדברת?
<חוה ראובני: מה שהוגש והונח על שולחן – לטרומית.
<אתי בנדלר: מי ששכר רישיון להפעלת מונית מבעל רישיון – אבל זה לא נכון, כי הצעת החוק המקורית, אולי דברי ההסבר שלה - - -
אורי מקלב: זה נותן לכל אחד אחיזה, לכל צד.
<אתי בנדלר: אבל הנוסח לא - - -
אורי מקלב: המהות שלה.
<חוה ראובני: המהות שלה.
<חוה ראובני: בשום שלב לא עשינו את הנסחות על זה.
<חוה ראובני: המהות של ההצעה הראשונה כפי שהועברה בטרומית הייתה הפרדה מוחלטת.
<חוה ראובני: כל אחד - - -
יריב לוין: ואז היא משאירה את חופש החוזים הכי פתוח.
<חוה ראובני: חופש החוזים.
<חוה ראובני: זאת העדיפות שלי.
יריב לוין: לכן הצעתי את זה ככה מההתחלה.
יריב לוין: אני יודע.
יריב לוין: זה הכי נכון.
<אתי בנדלר: אבל זה לא מה שמופיע בנוסח הראשוני לדעתי.
<חוה ראובני: צריך לנסח את זה.
<חוה ראובני: היו לי הערות לנוסח.
אבישי ברוורמן: אנחנו נמצא את הדרך.
<חוה ראובני: אבל ברגע שנוצרה תלות לאחד, אמרתי שצריך לעשות את זה סימטרי.
אבישי ברוורמן: עורכת הדין ראובני, הבנו, אנחנו מנסים להתקדם לפתרון.
אבישי ברוורמן: אני מבקש מנציגי המוניות.
אבישי ברוורמן: אני לא יודע אם אברהם פריד ראשון או יהודה.
<פריד אברהם: יהודה ראשון, אני שני.
אבישי ברוורמן: יהודה בר-אור.
יריב לוין: וגם רצון שרעבי.
אבישי ברוורמן: רשמתי גם את נתניה, עיר בישראל, לא נקפח אותה.
אבישי ברוורמן: לפי הסדר הזה – יהודה בר-אור, אברהם פריד ושרעבי רצון.
<יהודה בר-אור: החוק הזה מחולק לשני כיוונים.
<יהודה בר-אור: בכיוון אחד, בדרך אחת, אנחנו מסכימים, ואמרנו שאנחנו מסכימים כי זה טוב לשני הצדדים.
<יהודה בר-אור: שיהיה ברור למי שלא מכיר, אני וחברי, פריד אברהם, כיושבי-ראש איגוד המוניות הארצי, רואים ושומעים מקרים, ונמצאים יום-יום עם הנהג, כצד אחד ששוכר את המספר, ועם בעל הזכות שנותן, שמשכיר את המספר.
<יהודה בר-אור: זאת אומרת, אנחנו נמצאים עם הדבר הזה יום-יום בשטח.
<יהודה בר-אור: עם שניהם כל יום, כל יום, במשך כל ימות השנה.
<יהודה בר-אור: הסיפורים שאנחנו שומעים משני הצדדים הם יום-יום, והם ברורים לנו, ידענו שיש בעיה עם זה.
<יהודה בר-אור: רצינו שהבעיה תיפתר על-ידי זה שתהיה אפשרות להוציא את האלמנות והיתומים ואת הפנסיונרים שכבר הגיעו לגיל הפנסיה, שהם בדרך כלל משכרי המספרים, כי הצעירים עובדים על המספרים, הוא לא משכיר את זה לאף אחד.
<יהודה בר-אור: על-פי כל הנתונים שראינו, יש בעיות.
<יהודה בר-אור: כביש 6, כל הרפורטים, אפילו על חניה פשוטה – הכול מגיע לבעל הרכב.
<יהודה בר-אור: מבעל הרכב שעשה בפועל, עובר לבעל הרישיון.
<יהודה בר-אור: ולכן אנחנו אמרנו בואו נמצא פתרון.
<יהודה בר-אור: הפתרון הזה נמצא פה כרגע בחלקו בשולחן.
<יהודה בר-אור: החלק הראשון אומר שאנחנו מפרידים ברישיון - - -
אבישי ברוורמן: רבותי, להקשיב ליהודה.
אבישי ברוורמן: בבקשה, פתרון.
אבישי ברוורמן: חוה, אתם לא מקשיבים ליהודה.
<חוה ראובני: אני נפגשתי אתו, אני יודעת בדיוק מה עמדתו.
<חוה ראובני: ישבנו.
אבישי ברוורמן: אבל אולי הוא יפתיע אותך בבוקר ויוסיף עוד איזו מילה?
<יהודה בר-אור: מה שראינו בעניין הזה, שסעיף 13א הוא דבר טוב לשני הצדדים.
<יהודה בר-אור: את ההפרדה ברישיון, ואתו יחד – אפילו אמרנו שאנחנו הולכים צעד אחד נוסף לקראתם.
<יהודה בר-אור: בהתחלה אמרנו שהוא לא יכול לעבור טסט.
<יהודה בר-אור: במצב של היום, הוא לא יכול לעבור גם טסט בלי חתימה של בעל הזכות.
<יהודה בר-אור: אמרנו שהיות והרכב הופך להיות שלו, אין לנו עניין – שהאפשרות שלו להעביר טסט בלי בעל הרכב יכולה להיות קיימת.
<יהודה בר-אור: מה הבעיה האחרת?
<יהודה בר-אור: נוצרה בינינו מחלוקת גדולה מאוד.
<יהודה בר-אור: וההבנה של גברת חוה ראובני, עם כל הכבוד שלי אליה, היא פשוט מאוד לא מהשטח.
<יהודה בר-אור: 90%, אפילו 92% מהתלונות באות מצד השוכרים.
<יהודה בר-אור: כי הם צריכים להשתחרר מהבן-אדם, מבעל האוטו, ולא הפוך.
<יהודה בר-אור: הפוך, אין כמעט בעיות.
<יהודה בר-אור: אנחנו מכירים מקרים בודדים שבהם בא הנהג אלי ואמר לי הוא עושה לי בעיות ולא משחרר לי את האוטו.
<יהודה בר-אור: אין דבר כזה.
<יהודה בר-אור: יש הסכם כתוב.
<יהודה בר-אור: עד תום ההסכם הוא נמצא אתה, הוא מחלק את הדברים האלה.
<יהודה בר-אור: כל שאר הדברים הם דמיוניים, לא 150 ולא כלום.
<יהודה בר-אור: קונים גם מונית ב-12,000 או 13,000 שקל, ואז בשביל 12,000 או 13,000 שקל הוא תופס אותי עם 200,000, שזו הפנסיה שלי, ואומר לי אני לא משלם לך עכשיו את הצ'ק שנתת לך.
<יהודה בר-אור: למה?
<יהודה בר-אור: אין לי כרגע כסף.
<יהודה בר-אור: אין לי כסף.
<יהודה בר-אור: איך עכשיו, כשיש לי את כל הכוח – האוטו רשום על שמי במצב הקיים.
<יהודה בר-אור: יש לי עליו שליטה, כמו שהיא אומרת, ואין שליטה בכלל, כי הוא לא משלם.
<יהודה בר-אור: אין לאלמנה, ליתומים ולזקנים האלה לקחת עורכי דין וללכת למלחמה.
<יהודה בר-אור: אתה משכיר את המספר ב-1,200 שקל בלבד.
<יהודה בר-אור: זו הפנסיה של נהג המונית.
<יהודה בר-אור: זו הפנסיה של האלמנות האלו.
<יהודה בר-אור: עכשיו אתה רוצה לעשות להם את החיים עוד יותר קשים?
<יהודה בר-אור: אתה אומר לא רק שאני צריך אותו, להיות במצב שאני תלוי בו, היום אני גם אצטרך לבקש ממנו אישור אם אני ארצה למשכן את המספר שלי באיזשהו מקום, או אם אני ארצה לדוגמה למכור אותו.
<יהודה בר-אור: ההצעה הזאת מהצד השני – אמרנו שאנחנו הולכים לכיוון המשכירים.
<יהודה בר-אור: אנחנו אומרים אתה רוצה להגן על השכירות?
<יהודה בר-אור: הייתה טענה שאולי יעלו במהלך הזה את המחיר.
<יהודה בר-אור: אנחנו אומרים אוקיי.
<יהודה בר-אור: עד תום השכירות ידאג בעל הרישיון שמשכיר בפועל את המספר, אם הוא רוצה להחליף את זה מיוזמתו והם רוצים להגיע להסכמה, אז הכול בסדר.
<יהודה בר-אור: אם לא מגיעים להסכמה, ידאג לו לרישיון חלופי באותו סכום שהוא סגר אתו.
<יהודה בר-אור: אם הוא סגר אתו ב-1,200 ונשארו עוד שישה חודשים, ישלם 1,200 עד סוף התקופה, השוכר, והוא גם ידאג לו לרישיון מספר חלופי תמורת המספר שלו.
<יהודה בר-אור: כל מה שהוא עושה, הוא מעביר את המספר במספר אחר, ובא צדק לישראל.
אבישי ברוורמן: אברהם, בבקשה.
<פריד אברהם: בוקר טוב לכולם, ליושב-ראש ולמציע ההצעה, יריב לוין.
<פריד אברהם: חברי הציג בצורה ברורה מאוד את הקשיים שאנחנו חווים.
<פריד אברהם: אני אפרט אותם כבעל ניסיון.
<פריד אברהם: אני בענף הזה משנת 66'.
<פריד אברהם: 66'.
<פריד אברהם: תעשו את החשבונות.
<פריד אברהם: מאז הייתי נהג מונית, נהג מונית שכיר, כל מה שצריך, והיום אני בעל מספר.
<פריד אברהם: יותר ממספר.
<פריד אברהם: ואני אומר לכם שוב, התופעה שעד היום הייתה – ואני מברך על כך שמביאים את ההצעה – שקיבלתי את האגרה, וקיבלתי רפורטים, וקיבלתי את כביש 6, וקיבלתי דוחות, וקיבלתי הכול.
<פריד אברהם: רדפתי אחרי בעל האוטו שישלם אותם.
<פריד אברהם: לפעמים שילם, לפעמים לא שילם.
<פריד אברהם: לכן אנחנו מברכים על ההפרדה הזאת.
<פריד אברהם: אבל מה, משרד התחבורה, עם כל הכבוד, כל זמן שזה היה קיים ואנחנו סבלנו, הם אפילו לא חיפשו פתרון.
<פריד אברהם: אבל היום, כאשר בא פתרון, אומרים רק רגע, אם כבר יש פתרון, אנחנו לא נשחרר אותך, בעל המספר.
<פריד אברהם: בואו נשמור גם על זה.
<פריד אברהם: אין על מה לשמור.
<פריד אברהם: רבותי – והגדיר את זה פה הכי ברור – לפעמים בא אדם – לפעמים הוא אפילו שליח של קבוצה עבריינית, קוף, כמו שקוראים לזה – להשכיר ממני את הזכות הציבורית.
<פריד אברהם: קונה אוטו ב-10,000 או 12,000, אפילו פחות מזה, אוטו זרוק במגרש, סליחה על הביטוי.
<פריד אברהם: והוא כבר הופך להיות שותף שלי.
<פריד אברהם: למה?
<פריד אברהם: אני צריך את אישורו אחרי שאני מגלה שהוא עבריין, שמשתמשים בזה אני לא יודע למה.
<פריד אברהם: רק שבוע שעבר נהג מונית נתפס בדרך לנצרת מנסה לאנוס בחורה.
<פריד אברהם: הוא בכלל לא בעל זכות ציבורית.
<פריד אברהם: הוא נהג מונית שכיר.
<פריד אברהם: במקרה כזה, אם המספר היה שלי, אני על המקום רוצה להוריד לו את המספר.
<פריד אברהם: סליחה שאני מתרגש בקטע הזה.
<פריד אברהם: עכשיו אני קשור בו.
<פריד אברהם: אני צריך את אישורו.
<פריד אברהם: איזה אישורו, לעזאזל?
<פריד אברהם: סליחה על הביטוי, שאני מתבטא ככה.
<פריד אברהם: אני פשוט מתרגש.
<פריד אברהם: איזה אישורו?
<פריד אברהם: ההסכם שגיבשנו, גם יהודה וגם אני, והבאנו אותו לידיעתה של עורכת הדין ראובני, היה שכל זמן שיש הסכם חוזי, אנחנו נשמור על החוזה.
<פריד אברהם: אני רוצה להיפטר מהעסקה.
<פריד אברהם: אני אשמור על החוזה, נקודה.
<פריד אברהם: תודה.
אבישי ברוורמן: פריד אברהם, דבריך ברורים.
אבישי ברוורמן: האחרון בשורה, איש נתניה, רצון שרעבי.
<רצון שרעבי: אני ביקשתי לשנות את המתכונת שהייתה עד עכשיו.
<רצון שרעבי: משרד התחבורה - - -
אבישי ברוורמן: אתה מסכים עם שתי ההערות של קודמיך?
<רצון שרעבי: כן ולא.
אבישי ברוורמן: מה כן, מה לא?
יצחק וקנין: זה כבר חידוש.
<רצון שרעבי: כן, שחייבים לשנות את זה.
<רצון שרעבי: הלא, המספר הוא 200,000-150,000 שקל, ויש בתים שמשכירים אנשים במיליוני שקלים, מאות אלפי שקלים.
<רצון שרעבי: הכול עניין חוזי.
<רצון שרעבי: היום, כשאנחנו עוסקים בענף, אנחנו מחתימים את בעל המספר על ייפוי כוח נוטריוני ועושים במספר מה שרוצים.
<רצון שרעבי: את אותו נהג שמשכירים לו מספר אפשר להחתים על ייפוי כוח, אותו דבר.
<רצון שרעבי: במידה והוא מפר את אחד הסעיפים, אני לא צריך אותו בכלל.
<רצון שרעבי: שהוא ילך ויתבע אותי.
<יהודה בר-אור: אבל איך תשתחרר ממנו?
<רצון שרעבי: ברגע שהוא חותם לי על ייפוי כוח שאני יכול להוריד את המספר מתי שאני רוצה – אם לא, אני לא משכיר לו מספר.
<רצון שרעבי: מה הבעיה?
<רצון שרעבי: וצריך להתקדם עם זה ולגמור עם כל הבלגן הזה.
<רצון שרעבי: יש היום צורה משפטית חוזית לכל דבר, לכל נכס.
<רצון שרעבי: וגם את זה אפשר לפתור.
<רצון שרעבי: יעלה לו עוד כמה שקלים, אבל יש שקט לכולם.
<רצון שרעבי: אי-אפשר להמשיך ולהמשיך עם הסאגה הזו.
יריב לוין: אז מה אתה מציע, לחזור, פחות או יותר, לכיוון של ההצעה המקורית?
<רצון שרעבי: להצעה המקורית, שמי שרוצה להשכיר מספר, זו בעיה שלו.
<רצון שרעבי: ילך עם מי שרוצה לקחת ממנו את המספר לעורך דין, יחתים אותו על חוזה - -
יריב לוין: זו ההצעה הכי הגיונית.
<רצון שרעבי: - - שהוא יכול בכל רגע נתון – הרי אני משכיר בית במאות אלפי שקלים, מה, אני לא אשכיר כי אם הוא לא – זה לא הגיוני בכלל.
אבישי ברוורמן: יהודה, מקובל?
<יהודה בר-אור: ההיפך.
<יהודה בר-אור: אם לוקחים את התגובה של רצון, זה רק מראה כמה שהוא רחוק מענף המוניות, ואין לו שום עניין בתוך ענף המוניות.
<יהודה בר-אור: זה בסך הכול עניין – הרי אני אמרתי בצורה ברורה - - -
יריב לוין: אבל יהודה, על ההצעה המקורית לא היה ויכוח.
יריב לוין: זה פחות או יותר הכיוון של ההצעה המקורית, במקום לעשות אובר רגולציה כזה.
יריב לוין: בוא נשאיר להם את זה.
<חוה ראובני: יש הסכמים חוזיים, זה עובד בכל מקום אחר.
יריב לוין: בוא נשאיר להם את זה, רק נקבע את העיקרון שהרישום נפרד, וניתן לחתום על הסכמים איך שהם רוצים.
<זמר בלונדהיים: יעשו פיצויים מוסכמים.
יריב לוין: נכון, זה הכי נכון.
<יהודה בר-אור: הכוח הזה, שיהיה כתוב כמו שכתוב פה: לא יתיר המפקח את העברת הרישיון כאמור ללא הסכמת בעל הרכב הרשום, הוא בעיה.
<יהודה בר-אור: הוא בעיה שאפילו היינו מוותרים על כל החוק הזה בשביל זה.
<זמר בלונדהיים: אין בעיה - - -
<חוה ראובני: אז נוריד את הסעיף גם מהצד השני.
<יהודה בר-אור: לא רוצים את זה.
<יהודה בר-אור: אם הבן-אדם לא - - - הוא נותן - - -
<יהודה בר-אור: - - - הוא נותן דוגמה מהשכרת בית.
<יהודה בר-אור: אתה עכשיו משכיר בית - - -
<רצון שרעבי: מה שיהודה אומר, אפשר להוסיף בצד.
אבישי ברוורמן: חבר'ה, אני אומר לכם אני לא מסוגל לשמוע את כולם ביחד.
<יהודה בר-אור: - - - זה שהשכיר ממך את המספר לא יוצא מהדירה שלך אם אתה לא נותן לי אפשרות – או מוריד לי חצי מהשכירות, אני לא אשחרר אותך - - -
אבישי ברוורמן: יהודה.
<יהודה בר-אור: - - - לא תשחרר אותי מהמספר.
אבישי ברוורמן: הקצרנית לא מסוגלת לרשום דבר.
אבישי ברוורמן: אתם מדברים ארבעה, כל אחד לתוך השני, שום דבר לא נרשם, שום דבר לא ברור.
אבישי ברוורמן: רצון, בבקשה, מילה אחרונה.
<רצון שרעבי: אפשר להוסיף אחוזים, מה הבעיה?
יריב לוין: הכיוון נראה לי ברור לחלוטין.