GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<גדי רוזנטל: דבר אחרון, כפי שכבר נאמר, צריך להיות באופן מדורג, לבטל את התפיסה ואת המוסדות של המרכזים והמועדוניות של התעסוקה המוגנת.
<גדי רוזנטל: זה דבר שעבר זמנו.
<גדי רוזנטל: זו תפיסה מיושנת.
<גדי רוזנטל: אנו חושבים שכל הדבדים האלה צריכים להיות מעוגנים בהחלטת ממשלה כוללת יותר.
אבישי ברוורמן: אני מודה לך, מר רוזנטל.
אבישי ברוורמן: מה שאתה אומר, אשמח מאוד גם לעזור בחקיקה שכזאת.
אבישי ברוורמן: אבל הבעיה המרכזית בתפקוד הקלוקל של ממשלות ישראל זה שנים רבות, זה שאין תכלול ואין ניהול שמחבר את כל הדברים יחד.
אבישי ברוורמן: חלק מהיושבים בוועדה שמעו אותי – רבין היה אולי ראש הממשלה האחרון, שהיה לוקח את השרים שלו, שם את המנכ"ל שלו, אם זה צבי אלדורוטי, שבס, שמתכלל ועושה בקרה.
אבישי ברוורמן: לכן מה שקורה כאן, וחבר הכנסת חסון רמז, הגברת דודאי פועלת בדרך שלה.
אבישי ברוורמן: תכף נשמע את אנשי הרווחה.
אבישי ברוורמן: פה מתחילה הבעיה, כי חייבים לתכלל את כל הנושא במדיניות כוללת.
אבישי ברוורמן: אנחנו מוכנים לעזור לדברים האלה גם בחקיקה, אבל בסופו של דבר הבעיה היא הריצה המטורפת של מדינת ישראל, שבה כל שר רץ לתפקיד הבא, וכל שר מושך לכיוון אחר במקום לתכלל, ואז כולנו, במקרה הזה אתם, שהנושא חייב להיות מכוון, נופלים בין הכיסאות.
אבישי ברוורמן: אתן מספר מילים לנציגי משרדי הכלכלה והרווחה, להגדיר את הנקודה מנקודת המבט שלהם, כדי שנראה את הבעיה, בבקשה.
<שלי נורדהיים -גולן: שלום, אני נציגת משרד הרווחה, אני מנהלת השירות לשיקום מקצועי תעסוקתי.
<שלי נורדהיים -גולן: משרד הרווחה מטפל מזה שנים באוכלוסיית הנכים.
<שלי נורדהיים -גולן: אני רוצה להעיר הערה למה שאמרה רונית דודאי - מרבית האוכלוסייה נמצאת אצלנו, אבל כשמפלחים אותה לפי סוגי אוכלוסייה, בריאות הנפש היא הכי רבה, אבל עדיין מרבית האוכלוסייה היא אצלנו.
<שלי נורדהיים -גולן: אנחנו מדברים על נכים פיזיים, על ליקויי למידה מורכבים עם הנמכה קוגניטיבית.
<שלי נורדהיים -גולן: אנחנו מדברים על אוכלוסייה מאוד רחבה של עיוורים, חירשים, כמה מאות-אלפים, ולכן האוכלוסייה שלנו היא הגדולה ביותר.
<שלי נורדהיים -גולן: עדיין מרבית התקציבים במשרד הרווחה, לשיקום מקצועי תעסוקתי, מופנים עדיין לתעסוקה מוגנת.
<שלי נורדהיים -גולן: אני רוצה להעיר בהערת ביניים, שאנחנו לא סוברים שצריך לבטל את התעסוקה המוגנת, כי יש אנשים שלא מסוגלים כרגע להשתלב בעבודה הנתמכת.
<שלי נורדהיים -גולן: אבל הדגש והמשקל צריך להיות שונה לחלוטין.
<שלי נורדהיים -גולן: אנחנו רואים את זה, תעסוקה נתמכת, כעתיד של תעסוקת נכים, גם אם זה צורך הרבה מאוד משאבים שלנו, ואנחנו יודעים שזה צורך משאבים.
<שלי נורדהיים -גולן: אני רוצה לשים דגש על כמה מהם.
<שלי נורדהיים -גולן: קודם כל, היום – רק כדי שיהיה פה מושג על המספרים – אני צריכה לאגום אותם – מעל 10,000 איש נמצאים היום במשרד הרווחה בתעסוקה מוגנת.
<שלי נורדהיים -גולן: מדובר על פיגור, על אוכלוסייה עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
אבישי ברוורמן: מה המספר הכולל בישראל היום של אנשים בעלי מוגבלויות, פחות או יותר?
<יואב קריים: השאלה היא, מי סופר, אדוני.
אבישי ברוורמן: אם אתה סופר, כמה יש?
<יואב קריים: בין 12 ל-18 אחוז מהאוכלוסייה.
אבישי ברוורמן: כלומר עוד מעט נגיע ל-8 מיליון – מדברים על 800 אלף איש.
ישראל חסון: מקובל עליכם הקביעה הזאת?
<שלי נורדהיים -גולן: אגיד לכם בין מה למה הנתונים משתנים.
<שלי נורדהיים -גולן: יש נתוני הביטוח הלאומי, של מי שמקבל קצבאות נכות.
<שלי נורדהיים -גולן: קצבאות נכות זה 220 אלף אנשים היום.
<שלי נורדהיים -גולן: לעומת זאת, בדיווח עצמי, לפי נתוני הלמ"ס, אנשים שדיווחו שיש להם בעיה כלשהי, שמקשה עליהם את ההתנהלות היום-יומית, יש כ-750 אלף.
<שלי נורדהיים -גולן: לכן המספר, כנראה, נע בין לבין.
ישראל חסון: ואתם יודעים לתת מענה ל-10,000, מה שרשום אצלכם, תעסוקה מוגנת.
<שלי נורדהיים -גולן: אנחנו נותנים מענה בתעסוקה מוגנת ל-10,000.
<שלי נורדהיים -גולן: מעבר לזה יש לנו שירותים נוספים.
ישראל חסון: בואי נלך על הדלתא, לכיוון ה-220.
ישראל חסון: כמה אנחנו יודעים שאנשים עם מוגבלויות משולבים בתעסוקה הלא מוגנת?
<שלי נורדהיים -גולן: נכון להיום אצלנו, משרד הרווחה, מדובר על כ-10 אחוז.
<שלי נורדהיים -גולן: יש גם נתונים שמדברים על 13 אחוז.
<שלי נורדהיים -גולן: משרד הרווחה, אנחנו מדברים על כ-2,000 ומשהו אנשים שאנחנו מלווים בתעסוקה בעולם החופשי.
<שלי נורדהיים -גולן: 80 אחוז מחוץ למשרד שלא מקבלים מענה, שנופלים בין הכיסאות.
<שלי נורדהיים -גולן: דוח מבקר המדינה, שעומד להתפרסם, נותן על זה את דעתו.
<שלי נורדהיים -גולן: הוא מדבר גם על ריבוי הגופים שמטפלים, אבל הוא מדבר הרבה מאד על אוכלוסייה שלא מקבלת טיפול ולא מקבלת שיקום מקצועי תעסוקתי.
<שלי נורדהיים -גולן: דווקא בגלל שהרבה מהנושאים שיידונו פה היום הם דווקא תמרוץ מעסיקים, חשוב לי להדגיש את העניין של העבודה מול המשתקמים עצמם, מול האנשים.
<שלי נורדהיים -גולן: אוכלוסייה כמו שלנו, יש לה יכולת לעבוד מחוץ למפעל המוגן; יש לה יכולת לעבוד בתעסוקה בשוק החופשי, ובתנאי שהיא מקבלת ליווי ותמיכה.
<שלי נורדהיים -גולן: התקציבים שלנו זעומים.
אבישי ברוורמן: צר לי שאני אומר את זה.
אבישי ברוורמן: קשה לי לשמוע כל הזמן את הנקודה הזאת, שישראל היא אור לגויים והעם הנבחר וחברת מופת, כאשר היום, זה די עצוב, ישראל היא לא רק המדינה הענייה ביותר בכל העולם המפותח – כמובן, זה מדד יחסי – עם אי-השוויון מהגבוהים ביותר עם ארצות הברית, אלא שבכל הקריטריונים של האוכלוסיות המוחלשות והמוגבלות ישראל היא בתחתית של התחתית.
אבישי ברוורמן: הבעיה היא שאני כאיש ביצוע, שכל חיי התעסקתי בזה, לפעמים זה מאוד מתסכל אותי.
אבישי ברוורמן: יושב פה איש ביצוע, חבר הכנסת חסון.
אבישי ברוורמן: ברגע שמחליטים: אנחנו לוקחים נושא, ומדינת ישראל תימדד – הרי כל הסיפור שלה, איך היא מתייחסת לאוכלוסיות היותר חלשות ולאנשים שגם עובדים, ש-50 אחוז מקבלים השלמת שכר פה, שאחר כך משוויצים, שהצמיחה הכי גבוהה בעולם, ואבטלה, אבל לא פותחים את הסטטיסטיקה הזאת.
אבישי ברוורמן: זה פשוט שקר שמופץ פה.
אבישי ברוורמן: התסכול שלכם ושלי, במקום שיקום בממשלה ויגידו: יש אדם אחד שהוא אחראי, הוא כפוף לראש הממשלה, הוא מאגד את כל המשרדים האלה, ואנחנו לוקחים יעדים, כמו שפתחתי אתמול בוועדת יוקר המחיה, ואמרתי: לא מקובל עליי ששוב ייתנו את הצעות התחרות, יעדים.
אבישי ברוורמן: אם נגיד בנק ישראל, או נגידה היום, אומרים: יש יעד אינפלציה - אחוז ל-3 אחוז היום, פה צריך להיות – כמו שאמרת - היום זה 800 אלף איש, אנחנו מתחילים בהדרגה לקחת אוכלוסיות, ויש אדם שמדווח קבוע בישיבת ממשלה, ואז בודקים את זה על פני זמן ורואים מה קרה למדדים.
אבישי ברוורמן: אחרת, וזה כל כך מתסכל אותי – אתה בא לישיבות האלה, אתם מוציאים קיטור, אנחנו יושבים פה, והלב נשבר, כי כל אחד מנסה בדרך שלו.
אבישי ברוורמן: התכלול חייב להיות.
אבישי ברוורמן: זה יירשם פה לפרוטוקול - מדינת ישראל צריכה להקים אדם אחד, שיהיה אחראי על הנושא זה, יתאם בין משרדי הממשלה.
אבישי ברוורמן: צריכה להגדיר מה היעדים, מה התקצוב.
<שלי נורדהיים -גולן: זה לא יהיה בחיים.
<ענת מתן: אני נכה נפשית.
<ענת מתן: אני אמנית.
<ענת מתן: אני יכולה לומר לך, שעברתי מסלול ישראלי סטנדרטי.
<ענת מתן: הייתי בצבא, הייתי בתיכון, פחות או יותר.
<ענת מתן: ב-92' חליתי בעקבות משבר.
<ענת מתן: אני מהשטח מדברת.
<ענת מתן: נעשים דברים מזוויעים.
<ענת מתן: גם כתבתי את זה פה בכנסת.
<ענת מתן: יש ועדת פניות הציבור.
<ענת מתן: לא קיבלתי בכלל תשובות.
<ענת מתן: פנינו, אני ועוד חברה, שהיא גם נפגעת נפש.
<ענת מתן: אנחנו כמה נשים טובות מאוד באמנות.
<ענת מתן: זה, למשל, משהו אני עושה.
<ענת מתן: זה שעה וחצי בתוך המסגרות של בריאות הנפש.
<ענת מתן: קיבלתי על זה 5 שקל, וזה נמכר כ-45 שקל.
<ענת מתן: בפרסומים של משרד הבריאות, של המקום שעבדתי, כלומר השחיתות מבפנים היא כל כך עמוקה – למשל, דרך האומנות, שנמצא בשלום יהודה, פשוט אותה מנהלת, מנהלת את המקום שנים על גבי שנים.
<ענת מתן: אני מציירת.
<ענת מתן: פניתי אליה.
<ענת מתן: הופעתי בשרי אריסון ובכל מיני מקומות.
<ענת מתן: אמרתי לה: שיראל, תנחי לי קצת להתעסק בציור, במה שאני טובה.
<ענת מתן: לא, בשום פנים ואופן.
<ענת מתן: אין עם מי לדבר.
<ענת מתן: משרד הבריאות לא מוכן לבקר במקום.
<ענת מתן: אני ועוד חברה היינו אצל גד לובין.
<ענת מתן: הוא לא מוכן לבוא לבקר.
<ענת מתן: פנינו לעשרות מקומות, פנינו למבקר המדינה.
<ענת מתן: יש לי פה העתק.
<ענת מתן: אני לא מבינה, למה אף אחד מהכנסת, שיסלחו לי, לא מוכן לבקר ולראות מה קורה בתוך המפעלים המוגנים.
<ענת מתן: לא ייתכן שאדם שיש לו מפעל מוגן, יש לו דברים פרטיים שלו גם כן.
<ענת מתן: בעיניי, זה אמא של ניגוד האינטרסים.
<ענת מתן: נראה לך הגיוני שאדם שיש לו מפעל מוגן גם מנהל מפעל פרטי על אותה נישה?
<ענת מתן: נעשים שם עשרות דברים איומים ונוראיים.
<ענת מתן: היתה בחורה שהתאבדה.
<ענת מתן: לא רוצה לומר את שמה.
<ענת מתן: היא היתה ציירת, שאני מאחלת לעצמי להיות ציירת כמוה.
<ענת מתן: הציורים שלה נמצאים שם בשלום יהודה.
<ענת מתן: זרקו את הציורים לפח.
<ענת מתן: אין ביקורת עשרות שנים.
<ענת מתן: למה אתם לא באים לשטח?
<ענת מתן: אני לא מבינה את זה.
<ענת מתן: ניסיתי להתקשר לתקשורת – אף אחד לא עונה.
<ענת מתן: אין לי קשרים.
<ענת מתן: זה מה שקורה, ואף אחד לא מוכן לדבר על זה.
אבישי ברוורמן: אני שומע.
<ענת מתן: אבל מושכנים בכתפיים וזהו.
<ענת מתן: עשרות שנים ככה.
אבישי ברוורמן: מה שאני יכול לעשות, אעשה.
<בלה מאיס: שמי בלה, ואני יושבת-ראש ועד עובדי הקרן למפעלי שיקום למוגבלים.
<בלה מאיס: אני אמנם מייצגת עובדים, אבל אני דואגת לפרנסה של העובדים, כדי שיקבלו מספיק אנשים לטיפול.
<בלה מאיס: אני מתחברת לענת.
<בלה מאיס: ברגע שהוציאו הרבה מאוד מפעלים מוגנים למגזר הפרטי, זה מה שקורה.
<בלה מאיס: אין מספיק פיקוח, ויש בעיה.
<גיא שמחי: אל"ף, אני רוצה להתחיל בזה, שבמסגרת תפקידי אני מסתובב הרבה מאוד בין המפעלים המוגנים שאנשים בקהילת האנשים עם עיוורון עובדים בהם מזה עשרות שנים.
<גיא שמחי: אחד הדברים שהכי בולטים שם, אני פגשתי אנשים בני 60, 70, 80 ו-90, ששנים רבות מכניסים ברגים לתוך שקיות, ורק מעצם השהייה שנים רבות בתוך המפעל, אפשר לראות את השחיקה שנוצרה באותם אנשים.
<גיא שמחי: אתה פוגש אנשים מדהימים, שיכלו להיות כמוני וכמו רון שיושב לידי – אנשים משכילים, אנשים שמקדמים את החברה, אבל הם סגורים בגטאות האלה.
<גיא שמחי: משום מה הם נשארו שם.
<גיא שמחי: זה היה אמור להיות שלב ביניים שייתן פתרון זמני לנושא תעסוקה של הקהילות שלנו, אנשים עם נכויות, ונשארנו שם שנים רבות.
<גיא שמחי: אנחנו לא יכולים להיות סגורים בגטאות האלה.
<גיא שמחי: הגטאות האלה מרחיקים אותנו מהחברה.
<גיא שמחי: הם לא מאפשרים לחברה ליהנות מהאיכויות המדהימות של האנשים שיש שם.
<גיא שמחי: אני כבר לא מדבר על השכר – 7 שקלים לשעה, אבל זה לא משנה בכלל, כי הם לא אמורים להיות שם בכלל.
<גיא שמחי: אנחנו לא אמורים להיות שם.
<גיא שמחי: אני גיא שמחי, היום מנכ"ל המרכז לעיוור.
<גיא שמחי: אם הייתי גדל לפני 40 שנה, הייתי היום מכניס ברגים לתוך שקית.
קריאה: גם היום אנשים נכנסים לשם – לא לפני 40 שנה.
<גיא שמחי: אני ממש רוצה שתשמעו את אביב מלכה, בחור מדהים בן 27, גאון מחשבים, שמכניס ברגים לשקיות.
<אביב מלכה: בוקר טוב.
<אביב מלכה: אני אביב מלכה, בן 26, גר כאן בירושלים.
<אביב מלכה: אני עובד במפעל מוגן בגבעת שאול מזה כשנתיים.
<אביב מלכה: נכנסתי לשם בעקבות זה שפניתי לעו"סית שלי במרכז רב שירותים לעיוור בירושלים, בבניין שערי העיר.
<אביב מלכה: הסברתי לה את מצבי.
<אביב מלכה: היא אמרה לי: אני רוצה שתיכנס לשם, כדי שנראה את הרגלי העבודה שלך, ונראה למה אתה מסוגל שם, משהו כמו חצי שנה עד שנה.
<אביב מלכה: תבוא אליי אחר כך, ונשוחח על כל הדברים.
<אביב מלכה: באתי אליה אחרי שנה או שנה וחצי, אני לא זוכר.
<אביב מלכה: הייתי בוועדת שיקום לפני כמה חודשים.
<אביב מלכה: היא עדיין לא נותנת לי לצאת לשוק הפתוח.
<אביב מלכה: היא אמרה לי שהיא רוצה להכניס אותי לתעסוקה נתמכת, שזה דרך עמותות כמו רעות או שק"ל או אלווין.
<אביב מלכה: אני עברתי את זה לפני מספר שנים, משהו כמו שלוש שנים.
<אביב מלכה: הייתי במקום הזה.
<אביב מלכה: לא הלך לי שם, כי גם באותו זמן למדתי עיסוי רפואי במכון וינגייט.
<אביב מלכה: לצערי, לא קיבלתי את התעודה.
<אביב מלכה: נכנסתי למפעל המוגן.
<אביב מלכה: השכר במפעל המוגן הוא – כמה?
<אביב מלכה: 7 שקלים בשעה?
<יואב קריים: זה גבוה.
<אביב מלכה: אני חושב שזה לא גבוה.
אבישי ברוורמן: הוא אומר שזה גבוה יחסית לאחרים, שמשלמים שכר יותר נמוך.
אבישי ברוורמן: ספר לנו, הכישרון שלך במחשבים.
<אביב מלכה: הכישרון שלי במחשבים מתבטא בזה שאני מסוגל להקליד על מחשב במהירות דרך הקלדה עיוורת.
<אביב מלכה: אני משתמש בתוכנת קורא מסך וגם בצג ברייל, שאותו רכשתי בעזרת סבסוד.
אבישי ברוורמן: כלומר אתה, עם כל היכולות שלך, לא מקבל- - -
<אביב מלכה: אני לא מקבל את מה שאני באמת- - -
אבישי ברוורמן: מסוגל ויכול.
אבישי ברוורמן: אביב, תודה.
ישראל חסון: שמעתי פה את הנתונים ממשרד הרווחה.
ישראל חסון: יש פה גם ביטוח לאומי, שכדאי שיישר אותנו גם כן, ומשרד הבריאות.
ישראל חסון: אני רוצה לדעת, אדוני היושב-ראש, אם הבנתי נכון את הנתונים: הנתונים נעים כך: בין 12 ל-18 אחוז מהאוכלוסייה לבין ה-220 אלף איש הרשומים, נכון להיום.
ישראל חסון: כלומר אם אנחנו הולכים על משהו באמצע, זה בסביבות חצי מיליון בני אדם.
ישראל חסון: לפי הנתונים של משרד הרווחה, 10,000 איש מועסקים בתעסוקה מוגנת, ועוד 2,500 איש - בתעסוקה כללית.
ישראל חסון: כל היתר – או אנחנו לא יודעים, או – שמע, אנחנו מדברים על סדר גודל של חצי מיליון איש.
אבישי ברוורמן: רבותיי, ב-09:00 אני מסיים את הדיון הזה – יש לנו דיון פה עם ראשי הרשויות.
אבישי ברוורמן: אני רוצה לומר בצורה הכי פשוטה: אנחנו מתפארים שיש לנו סטארט-אפים, וזה נהדר, ושיש לנו עשירי עולם, וזה נהדר.
אבישי ברוורמן: הנושא הזה, שכחצי מיליון איש, אנשים עם מוגבלויות, שיכולים לתרום לחברה הישראלית, לא מקבלים שום ביטוי, שום עזרה, שום הנחיה, שום פעולה, זה כתם על מדינת ישראל.
אבישי ברוורמן: אוי לה לחברה שאומרת שהיא אור לגויים, אם כך היא מתנהלת.
אבישי ברוורמן: מבחינת הביצוע - הייתי שמח להיות שר אוצר כדי לעשות פה שינויים גדולים - לא מתוך הכבוד.
אבישי ברוורמן: אין לנו העוצמה הזאת כדאי.
אבישי ברוורמן: היו צריכים לאגד פה את הדברים, כי התפקיד של ראש ממשלה ושר האוצר זה להוביל רפורמות שלטוניות אדירות.
אבישי ברוורמן: זה הרבה יותר חשוב מנגיד בנק.
אבישי ברוורמן: מכיוון שכרגע אני לא רואה את זה, הדבר היחיד שאני מבטיח לכם - אנחנו בנושא הזה באמצעות
אבישי ברוורמן: כם נתחיל להעצים – אני בטוח שיש חברי הכנסת אילן גילאון ואנשים אחרים - נתחיל פעולה מתמשכת.
אבישי ברוורמן: כמו שאתם יודעים, האנשים שמצליחים הכי בעולם הם לא האנשים הכי מוכשרים, לא האנשים הכי חכמים; אלה אנשים שיש להם נחישות, ולא מוותרים.
אבישי ברוורמן: נלסון מנדלה, שזכיתי לבלות אתו ארבע שעות בשנת ה-50 לישראל, לראיין אותו - הוא ישב 27 שנים בכלא, ולא ויתר על הערכים שלו, על אהבה, ולכן אנחנו ביחד פה צריכים ללכת למאבק מתמשך על פני זמן, העמותות, וליצור כוח, שבסופו של דבר - זו התקווה - שיקום במדינת ישראל ניהול שונה, התנהלות שונה והקצאת משאבים שונה.
אבישי ברוורמן: מכיוון שיש לי בעיה על הפרק – ואני מבקש מעו"ד ליזה חדש ומנציגי כל יכול - בבקשה, דפנה מאור.
<דפנה מאור: שלום, שמי דפנה מאור.
<דפנה מאור: אני ראש המטה לשילוב אנשים עם מוגבלות במשרד הכלכלה.
<דפנה מאור: נכנסתי לאחרונה לתפקיד.
<דפנה מאור: חשוב לי לומר דווקא בהקשר לדברים שאמרת, מעבר להרבה מאוד נתונים, שלא אלאה כרגע את הוועדה, אבל במשרד הכלכלה רואים בחשיבות מאוד גדולה את התכלול שהזכרת שוב ושוב.
<דפנה מאור: אנחנו עמלים כיום, יחד עם השותפות הבין-מגזרית והמשרדים האחרים, על תוכנית ממשלתית, שתאגם את כל המשאבים ואת כל העשייה.
אבישי ברוורמן: אני כל כך מודה לך על זה, רק יש דבר אחד, והביקורת שלי היא לא על שר זה או על שר אחר בעבר - נער הייתי וגם זקנתי – היית מחוץ לממשלה ובתוכה, ולצערי, אני שומע כל הזמן הכרזות והכרזות.
אבישי ברוורמן: אמרת את הנושא הזה, הוא נרשם.
אבישי ברוורמן: אשב מול שר הכלכלה, וארצה לקבל ממך דיווח בעוד שלושה חודשים, בעוד ששה חודשים, בעוד שנה, באופן קבוע לוועדה, מה נעשה בתכלול הזה, איפה המשאבים, כי לצערי, בהרבה דברים יש הצהרות בלי סוף, וביצועים - אין.
אבישי ברוורמן: אני רושם את זה, ואת הדברים הללו נראה.
אבישי ברוורמן: מילה לביטוח הלאומי, בבקשה.
אופיר פינטו: שלום, אני ממינהל המחקר של הביטוח הלאומי.
אופיר פינטו: אני רוצה לציין מחקר שעשינו לפני כשנה, שמדבר על, פלוס מינוס, בין 800 למיליון אנשים עם מוגבלות.
אופיר פינטו: בין 50 ל-60 אחוז מהם מועסקים.
אופיר פינטו: אנחנו יודעים על כ-200 אלף או 220 אלף אנשים שמקבלים קצבה, מתוכם 20 אחוז כמעט עובדים, כך שכשמדברים על מספרים, האנשים שנופלים בין הכיסאות, בין הכיסאות, זה 400 אלף אנשים, ומתוכם 180 אלף- - -
אבישי ברוורמן: 400, 500 – כל אדם הוא עולם ומלואו.
אבישי ברוורמן: אלה מספרים עצומים.
קריאה: הוא שוכח שיש הרבה שלא טורחים להגיע לביטוח הלאומי, כי הוא לא עוזר להם.
אבישי ברוורמן: כל יכול הוקם.
אבישי ברוורמן: אני לא יודע מה קורה שם.
אבישי ברוורמן: מעסיק אנשים עם מוגבלויות.
אבישי ברוורמן: עו"ד חדש, מה הבעיה?
אבישי ברוורמן: איפה אנחנו יכולים לעזור?
אבישי ברוורמן: מה קורה כאן?
<ליזה חדש: אדוני היושב-ראש, חברת כל יכול היא חברה פרטית, שנותנת את המענה לכלל הבעיות שהועלו כאן.
<ליזה חדש: נכון להיום החברה נמצאת בהליכי פירוק.
<ליזה חדש: חשוב להבין את הבעיה ולמנוע את סגירת החברה הזאת.
אבישי ברוורמן: אדוני הבעלים.
<גילי וינש: אנחנו חברה של קצת פחות מ-200 איש.
<גילי וינש: מעל 70 אחוז מהם נכים קשים מכל המגוון – נפש, ראייה.
<גילי וינש: רובם ככולם ישבו בבית עשרות שנים, עד שלא נקלטו אצלנו.
<גילי וינש: הם נקלטים אצלנו בשכר רגיל למן ההתחלה, ומגיעים לפרודוקטיביות רגילה למן ההתחלה.
<גילי וינש: אנחנו מוקד טלפוני, עם שלושה סניפים.
<גילי וינש: היינו צריכים בשלב הזה להיות עם 2,000 עובדים ולא רק עם 200 עובדים.
<גילי וינש: אבל אנחנו קיימים כבר שש שנים, ואני ממשפחה מהוד השרון, מממן מכיסי כבר שש שנים את כל ההתאמות ואת כל ההוצאות המיוחדות שיש בגין הנכים.
אבישי ברוורמן: מדוע אתם נסגרים עכשיו?
<גילי וינש: ברגע שאתה מעסיק נכים, במיוחד נכים קשים, יש בגין זה הוצאות.
אבישי ברוורמן: יש התחייבות ממשלתית לעזור לך?
<גילי וינש: אני אפילו לא יודע לענות על השאלה הזאת, כי יש הרבה גופים שמטפלים, ואף אחד לא יודע לטפל בעסק כמו שלנו, כי עד היום עסק קלט אחד או שניים – לא 50, 100 או 200.
אבישי ברוורמן: אתה מתפקד כמה שנים?
<גילי וינש: שש.
אבישי ברוורמן: בהן אתה עבדת, העסקת 200 אנשים.
אבישי ברוורמן: מה קרה בתקופה האחרונה?
<גילי וינש: בשש השנים האלה אנחנו מוציאים מדי שנה המון כסף על ההתאמות ועל הדברים המיוחדים לנכויות, ומקבלים כ-20 אחוז מזה בחזרה.
<גילי וינש: את היתר אני מממן מכיסי.
<גילי וינש: אני לא מספיק עשיר, להמשיך לממן את זה מכיסי.
אבישי ברוורמן: כלומר אתה אומר ששום דבר לא השתנה.
אבישי ברוורמן: היה 80 אחוז – מר וינש, 20 אחוז – ממשלה.
אבישי ברוורמן: הגעת למסקנה לאחרונה שאתה לא יכול לעמוד בעומס הזה.
אבישי ברוורמן: זאת הסיבה?
<גילי וינש: חשבון הבנק שלי הגיע למסקנה הזאת.
<גילי וינש: אם הייתי יכול, הייתי ממשיך.
אבישי ברוורמן: כמה זמן אתה יכול למשוך את זה?
<גילי וינש: החברה כבר לא שלי.
<גילי וינש: היא בפירוק.
<גילי וינש: היא תפורק בסוף החודש הזה.
<גילי וינש: והדבר הכי נוראי בזה, מעבר לעובדה שכל כך הרבה אנשים ילכו הביתה – זה נוראי בעוד שני מקומות: אחד, אנחנו מודל ש-30 מדינות כבר באות ללמוד אותו, וכאן זה מתפרק.
<גילי וינש: אני צועק את זה שש שנים כבר ללא מענה.
אבישי ברוורמן: אתה יכול להופיע בנאומים של המנהיגות שלנו.
אבישי ברוורמן: אני רוצה להשתדל לעזור לפתור את הבעיה.
אבישי ברוורמן: אנחנו מדברים כרגע שאתה מבקש עזרה בהעצמה של העובדים בעלי המוגבלויות, במקום שיהיה 20 אחוז, שיהיה קצת יותר.
<גילי וינש: 100 אחוז של ההוצאה.
אבישי ברוורמן: לא אפתור פה את הבעיה.
אבישי ברוורמן: אני רוצה להבין, אתה חברה פרטית.
אבישי ברוורמן: עכשיו יושבת כרגע נציגת משרד הכלכלה, וגם הרווחה.
אבישי ברוורמן: אני רוצה להבין, אמרת על ה-20-80.
אבישי ברוורמן: אתה רוצה עכשיו 100 אחוז?
<גילי וינש: מדברים רק על החזרים שישנם בגין זה שאנחנו מעסיקים נכים.
אבישי ברוורמן: על איזה סכום אנחנו מדברים?
<ליזה חדש: 2.5 מיליון שקל בשנה.
אבישי ברוורמן: אם תיסגר חברת כל יכול, 200 עובדים, בעלי מוגבלויות הולכים הביתה.
אבישי ברוורמן: 120.
אבישי ברוורמן: מה המשמעות, מבחינה אנושית, כלכלית וכו' – למדינה ולמשלם המסים?
אבישי ברוורמן: אתה משלם שכר רגיל?
<גילי וינש: מבחינה כלכלית, שוחקים את הקצבאות של הנכים ומשלמים ביטוח לאומי ברגע שהם עובדים.
<גילי וינש: זה מאוד כלכלי למדינה, אבל הם כולם מרוויחים מעל שכר מינימום, כמקובל בשוק.
<גילי וינש: חלקם מרוויחים שכר מאוד יפה.
אבישי ברוורמן: תודה, מר וינש.
אבישי ברוורמן: אני פונה לנציגי משרד הכלכלה.
אבישי ברוורמן: אתם מודעים לנושא.
<דפנה מאור: אדוני, ביקרנו ביום חמישי האחרון במשרדי כל יכול.
<דפנה מאור: שוחחנו עם גיל.
<דפנה מאור: גם אתמול.
<דפנה מאור: אנחנו מאגמים ומנסים לבחון גם עזרה נוספת, גם ממשרד הרווחה וגם ממשרד הבריאות.
<דפנה מאור: גיל שמע אתמול מהגברת מיכל צוק, המשנה למנכ"ל משרד הכלכלה, ממונה על תחום התעסוקה – אנחנו מנסים לגבש חבילה כלשהי.
<דפנה מאור: הבעיה היא עקבית, ויש להיות מודעים לכך.
<דפנה מאור: נחתם הסכם לפני שנה עם כל יכול.
<דפנה מאור: משרד הכלכלה העביר לכל יכול, בנוסף לסיוע בכל השנים, מיליון ו-600 אלף שקל.
<גילי וינש: בגין שנת 2011.
אבישי ברוורמן: אני מבקש.
אבישי ברוורמן: שמענו אותך, מר וינש.
אבישי ברוורמן: אני רוצה לתת לגברת מאור לומר את דבריה.
אבישי ברוורמן: אני רוצה שהדברים יהיו ברורים.
<דפנה מאור: 2011
<דפנה מאור: כאמור, הסכום ניתן בעבור השנים 2011 ו-2012.
<דפנה מאור: נחתם הסכם לגבי 2013, שבו נקבעו התנאים של מה יתקבל.
אבישי ברוורמן: מתי נחתם ההסכם הזה?
אבישי ברוורמן: בהסכמה עם הבעלים.
<דפנה מאור: ברור, יש הסכם.
<דפנה מאור: קיבלנו לפני מספר ימים את הבקשה לשנת 2013.
<דפנה מאור: מתוכה נוכל לאשר, לפי הכללים של ההתאמות, כ-300 אלף שקל.
<דפנה מאור: אנחנו מנסים בכל דרך אפשרית.
<דפנה מאור: נכון לאתמול, ככל שדיברתי עם נציגי האוצר, יש הסכמה להוסיף עוד כ-500 אלף שקל.
אבישי ברוורמן: כלומר 800.
אבישי ברוורמן: אני מבקש ממך, משרד הכלכלה ומשרד הרווחה, אני מבקש, גם למשרד הבריאות יש בתקציבים הגדולים, משרד הרווחה - השר אמר שהוא מקבל 2.5 מיליארד שקלים על ידי פה בדיון.
אבישי ברוורמן: אני מבקש תשובה עד יום ראשון, איך לוקחים את הנושא הזה, מאגמים משאבים, כדי שיהיה ברור, מה כן, מה לא.
<דפנה מאור: אבל חייבים לקחת בחשבון דבר אחד חשוב: יש הבעיה הנוכחית כרגע, כדי לסייע לכל יכול להמשיך לפעול, אך יש לקחת בחשבון שצריכה להינקט פעולה גם על-ידי כל יכול, כדי שלא ייווצר מצב שהם ייקלעו לצומת הזו שוב ושוב.
אבישי ברוורמן: זאת הנקודה.
אבישי ברוורמן: אחד הדברים הגרועים שקורים פה לעתים, שיש ישיבה, כותרת, ואז נותנים את הפלסטר, יש כותרת ויש פלסטר, ואחרי ששה חודשים העסק חוזר.
אבישי ברוורמן: אני מבקש, אנא, קחי את זה על עצמך, הגברת מאור.
אבישי ברוורמן: תני תשובה ביום ראשון.
אבישי ברוורמן: שר הכלכלה חוזר מאוסטרליה עכשיו, אם הוא מתכלל את הדברים האלה.
אבישי ברוורמן: תשבו, מר וינש, יש פה עו"ד חדש.
אבישי ברוורמן: תציגו לנו חוזה לטווח ארוך כדי לפתור את הבעיה.
אבישי ברוורמן: דווחי לנו, וננסה לעזור במידת האפשר.
אבישי ברוורמן: תכף אקרא את הסיכום.
אבישי ברוורמן: מילה אחת לעו"ד חדש, ופרופ' אלי שמיר, נציג המשפחות.
<יובל ארד: אדוני, לגבי הנושא של ההתאמות, שמענו פה את נציגת משרד הכלכלה.
<יובל ארד: כל הנושא של ההתאמות – קבוע חוק.
<יובל ארד: את החוק הזה ניתן לפרש בכל מיני דרכים.
אבישי ברוורמן: אני לא רוצה לשמוע את זה.
אבישי ברוורמן: באתי למצוא פתרון.
אבישי ברוורמן: אתה יודע שאני מנסה למצוא פתרונות.
אבישי ברוורמן: שב אתם.
אבישי ברוורמן: תמצאו את הפתרון.
אבישי ברוורמן: תמיד יש פשרה.
אבישי ברוורמן: את המשא ומתן אל תעשה פה.
<ליזה חדש: שאלה בנוגע למשכורות, בערך של חצי מיליון שקלים- - -
<רונית דודאי: זה לא הדיון.
אבישי ברוורמן: עו"ד חדש, את המשא ומתן תעשי עכשיו.
אבישי ברוורמן: אני מעוניין שהדבר הזה ייסגר, ולא פיזית.
אבישי ברוורמן: פרופ' אלי שמיר.
<אלי שמיר: משפחות נפגעי נפש, עוצמה.
<אלי שמיר: אני רוצה מהניסיון האישי שלי.
<אלי שמיר: בני חלה בסוף שנות ה-70.
<אלי שמיר: בשנות ה-80 הוא היה בין 20 ל-30.
<אלי שמיר: אני הייתי הורה יחיד, כי אשתי נפטרה כמה שנים לפני כן.
<אלי שמיר: באותן שנים לא יכולתי לעבוד.
<אלי שמיר: אני פרופ' למתמטיקה.
<אלי שמיר: לא יכולתי לעבוד, לא יכולתי לנסוע לחו"ל.
<אלי שמיר: אם הייתי נוסע לחמישה ימים, כל טלפון היה מקפיץ אותי – מה יקרה.
<אלי שמיר: זה הניסיון של רוב המשפחות שאני מכיר.
<אלי שמיר: היכולת של המשפחה לעבוד, להתפרנס, להתקדם בקריירה המקצועית או אחרת, פשוט נעלמת.
<אלי שמיר: חייבים להביא את זה בחשבון.
<אלי שמיר: עוד נקודה לד"ר שלי, שאמרה כמה חשובה התמיכה.
<אלי שמיר: מתוך הניסיון של הבן שלי, באותן שנים, כשהיה בין 20 ל-30, הוא ניסה לעבוד בכל עבודה אפשרית, מקורס ראיית חשבון ועד עבודה בבניין.
<אלי שמיר: היות שלא היתה תמיכה לעבודה שלו, כל הדבר הזה נכשל.
<אלי שמיר: בשנת 2000 נחקק החוק של שיקום נכי נפש בקהילה, שנותן לאנשים שרוצים לעבוד בשוק הפרטי – אני לא מדבר כרגע על מפעלים מוגנים, שזה סיפור שאני יכול לספר, ואכתוב אותו לוועדה, ולא אפרט עכשיו, אבל אני רואה את ההבדל העצום, כשלמישהו יש תמיכה ויכולת לעבוד בשוק החופשי, הוא מסוגל, וזה משיב לו לא רק הכנסה אלא כבוד וכך הלאה.
<אלי שמיר: לצערי, המקרה של הבן שלי, כיום הוא בן 53, כבר אי-אפשר לשבץ אותו בתעסוקה, הוא במועדון תעסוקתי, אבל לשבץ אותו בשוק החופשי אי-אפשר כיום.
<אלי שמיר: אפשר היה לעשות את זה בשנות ה-30.
<אלי שמיר: את הדבר הזה שקיים, צריך לעשות.
<אלי שמיר: התמיכה היא הדבר העיקרי.
רויטל לן-כהן: שלום, אני רויטל לן-כהן, נציגת קואליציית הורים לילדים עם צרכים מיוחדים.
רויטל לן-כהן: אני חושבת שהדיון הזה הוא קצה של משהו, כי אנחנו מסלילים היום כבר ילדים בני שנתיים להגיע למפעלים מוגנים.
רויטל לן-כהן: אנחנו צריכים לזכור, שכשמגיעים לגיל התעסוקה, וזה בדיוק מתחבר למה שאמר קודמי, לעתים זה מאוחר מדי.
רויטל לן-כהן: אנחנו צריכים לא רק לתת את התמיכות כבר בגיל הגן ובבתי הספר ואחר כך בהשכלה הגבוהה, כדי לאפשר לאנשים למצות את הפוטנציאל שלהם, ואני מדברת גם על אנשים שמבחינה קוגניטיבית – לא רק שאנחנו לא מאפשרים להם; כשאנחנו בשיח שלנו קוראים להם בעלי מוגבלויות או מוגבלים, במקום אנשים עם מוגבלות, אנחנו משאירים אותם במקום הזה גם מבחינת התפיסה החברתית, ואחר כך אי-אפשר להתפלא, שאנשים לא רוצים להעסיק אותם.
אבישי ברוורמן: אני מגיע לסיכום.
אבישי ברוורמן: אני רוצה לומר לגיל ולאבי, אני רוצה לספר שהייתי נשיא אוניברסיטת בן-גוריון.
אבישי ברוורמן: יום אחד בא אליי בחור שסיים בהצטיינות מזרח תיכון - ליאור מהרבני.
אבישי ברוורמן: הוא היה עיוור.
אבישי ברוורמן: הוא אומר לי: אני רוצה להתקדם, אני רוצה לעשות מאסטר, דוקטורט.
אבישי ברוורמן: נתתי לו את הגיבוי, הקמנו את המרכז לעזרה ללקויי ראייה בבן-גוריון.
אבישי ברוורמן: הוא התחתן, הכיר את אורטל.
אבישי ברוורמן: אני רואה את העוצמה הזאת, למדתי על בשרי.
אבישי ברוורמן: והכול קורה, כמו שאתם עושים ואחרים.
אבישי ברוורמן: אבל זה מחייב שבמקום יהיו סוכני שינוי מתוך הממשלה, שמבינים שהדבר הזה הוא טוב לכולנו, הוא אנושי.
רויטל לן-כהן: הוא לא רק אנושי.
רויטל לן-כהן: הוא גם כלכלי למדינת ישראל.
קריאה: לא רק לליאור זה עשה; גם לך זה עשה.
אבישי ברוורמן: אמרתי שזה העשיר את חיי.
אבישי ברוורמן: אני, ליאור ואורטל.
אבישי ברוורמן: החיים זה להיות מנהיג?
אבישי ברוורמן: החיים זה לתת, וזה הדוגמה בין מנדלה ורוב המנהיגות, כולל במדינתנו.
אבישי ברוורמן: ועדת הכלכלה נדהמת לנוכח המספרים העצומים של אנשים עם מוגבלויות שאינם מועסקים בשוק העבודה.