GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אבישי ברוורמן: את הבעיות כולנו - - -
<חנה וינשטוק-טירי: אני יודעת.
<חנה וינשטוק-טירי: רק לציין, גם אם אנחנו מורידים את הסיפה, זה לא יחול על כל הקופונים, כי ההגדרה אומרת, "בסכום הנקוב בו", ולא בכל הקופונים יש סכום נקוב.
<אתי בנדלר: אם יש לך הצעה לרכוש קופון בערך נקוב, למשל, את משלמת 50 שקלים ואת יכולה לקבל ארוחה ב-100 שקלים – זה מסוג הדברים שמקובלים מאוד בעסקאות כאלה.
<ערן מאירי: אני יכול להציע משהו?
<אתי בנדלר: אנחנו נשמח.
<ערן מאירי: אני יודע בדיוק למה מתכוונת הגברת בנדלר.
<ערן מאירי: הגרופון מיועד לסוג מסוים של מוצר או שירות.
<ערן מאירי: זאת אומרת, ארוחה זו ארוחה, ואני מבין שאפשר להחריג.
<ערן מאירי: כשאתה מדבר על עוסק, לדוגמה, רשת שיווק מסוימת, יש לה המון מוצרים, וכשאתה מדבר על גרופון, תתמקד בנושא של עוסק מסוים על שירות מסוים.
<ערן מאירי: כי לפחות כמו שאני רואה, זה או כרטיסי טיסה, או נופש לחו"ל, או מסעדה.
<ערן מאירי: זאת אומרת, אתה מתמקד לא בכל מה שאתה יכול להציע במקום אחד, אלא במוצר.
<ערן מאירי: יכול להיות שפה אפשר להיכנס לנושא של עוסק ביחס למוצר ספציפי.
אבישי ברוורמן: אז מה את מציעה, עורך-דין וינשטוק?
<חנה וינשטוק-טירי: במקום "למעט כרטיס המיועד לשימוש אצל עוסק אחד בלבד", לכתוב: "למעט כרטיס או מסמך המיועד לשימוש לגבי שירות או מוצר מסוים".
אבישי ברוורמן: תודה, עורך-דין מאירי, אנחנו נחייב את זה כתוספת ל"שופרסל".
<אתי בנדלר: אם כך, ואם אין הערות נוספות להגדרה, ההגדרה תהיה:
אבישי ברוורמן: מקובל, מירי?
<אתי בנדלר: יש הערות למאן דהוא?
אבישי ברוורמן: אם אין, אני יכול להצביע?
<אתי בנדלר: מבחינתי, כן.
אבישי ברוורמן: מי מאשר?
אבישי ברוורמן: מאשר, פה אחד.
<אביטל פריזמנט: יש לי הערה.
אבישי ברוורמן: אני יודע, כבר הערת, וביקשת שבע שנים.
<אביטל פריזמנט: לא רק זה.
<אביטל פריזמנט: אלא ממתי?
<אביטל פריזמנט: – ממועד המסירה לצרכן.
<אתי בנדלר: נכון, זו הערה חשובה.
אבישי ברוורמן: גם לוינסון מנופף בראש - - -
<אתי בנדלר: איך המנפיק יודע מתי זה נמסר?
<קריאה: אין אפשרות לדעת.
<קריאה: לא ניתן לדעת.
אבישי ברוורמן: עורך-דין מאירי, יש לך עוד פעם הערה מאירת עיניים?
<ערן מאירי: לא.
<ערן מאירי: אני לעולם לא יכול לדעת את תאריך המסירה, אני יכול לדעת את תאריך ההנפקה.
<ערן מאירי: כמו מוצר שנקנה בסופר ואתה לא יודע מתי הלקוח קנה אותו, אבל אתה יודע מתי ייצרת אותו – אותו הדבר כאן.
<אתי בנדלר: עורך-דין מאירי, אני מחזיקה כאן את "תו הזהב" של "שופרסל", ואני רואה שכתוב כאן:
<אתי בנדלר: תוקפו של תו זה עד יום כך וכך, אבל לא כתוב מתי הוא הונפק.
<אתי בנדלר: או שכתוב באיזשהו מקום מוחבא?
<ערן מאירי: אז אני אומר, הוא אחיד מיום ההנפקה.
<ערן מאירי: זאת אומרת, מיום ההנפקה הוא לוקח שנה קדימה.
<לאה ורון: איך הלקוח יודע מתי הוא הונפק?
<קריאה: מה זה מעניין את הלקוח?
<ערן מאירי: זה לא משנה ללקוח.
<ערן מאירי: ללקוח משנה עד מתי, הרי כל הרעיון הוא עד מתי.
<אביטל פריזמנט: ההנפקה לא חשובה לי.
<אביטל פריזמנט: חשוב לי מתי פג תוקף התו.
אבישי ברוורמן: מר מאירי, בבקשה.
<ערן מאירי: אם זה חשוב מאוד לאנשים פה, אז כמו שכתוב תוקף, יכול להיות כתוב: מועד ההנפקה – אוגוסט 2013, תוקף – אוקטובר 2014.
<ערן מאירי: זה עוד שורה, אם זה עושה משהו לאנשים ויכול להועיל פה.
<קריאה: זה סתם מוסיף עוד אינפורמציה.
<אתי בנדלר: זו יכולה להיות הצעה מצוינת, אדוני, שתאריך ההנפקה יהיה כתוב במפורש, ויהיה כתוב גם תאריך ההנפקה וחמש שנים לאחר מכן, ככל שיש הגבלת תוקף, כי אפשר שזה יהיה גם ללא הגבלת תוקף, אבל השאלה היא מה קורה אם יש להם במלאי.
<אתי בנדלר: עקרונית, עוסק יכול להנפיק עשרות אלפי כרטיסים ולהשאיר את זה אצלו במלאי.
<אתי בנדלר: יבוא מעסיק בעוד שנתיים וירכוש ממנו חלק מהמלאי, אז הנה, כבר הפסדנו שנתיים ממועד ההנפקה.
<גלית אריזון: אני גלית, ואני מנהלת מחלקת תווי קניה ב"שופרסל".
אבישי ברוורמן: רק "שופרסל" היום?
אבישי ברוורמן: אין "מגה"?
אבישי ברוורמן: רק "שופרסל"?
<עירית פיליפ: יש מ"מגה" - - -
אבישי ברוורמן: "מגה" צנועים.
אבישי ברוורמן: "שופרסל" הביאו שמונה תותחים.
<גלית אריזון: מדי שנה מתחדשים ההסכמים עם השותפים על התו.
<גלית אריזון: רשתות שמצטרפות לתו מצטרפות לתקופה של שנה בדרך-כלל, כי הם מבקשים לדעת מהו טראפיק המימושים שיכולים להגיע אליו בפרק זמן מוגבל.
<גלית אריזון: וברגע שמאריכים את התוקף חמש שנים, לצורך העניין, הרשתות יוכלו להגיד, אנחנו רוצים ליהנות ממימושים בפרק זמן מסוים, וברגע שמדובר על חמש שנים, יכול להיות שזה לא יהיה רלוונטי ומתאים לנו.
אבישי ברוורמן: מה הפתרון?
<גלית אריזון: המצב כיום הוא שאנחנו מנפיקים פעמיים בשנה תווים, לפני כל חג, כאשר התוקף הוא תמיד לשנה.
<גלית אריזון: במידה שיוחלט שתוקף התווים הוא לחמש שנים, ננפיק את התווים בהנפקה אחת עם שותפים שיהיו רלוונטיים להנפקה הזו ויסכימו לכבד תווים במשך חמש שנים.
<אתי בנדלר: אבל איך את מתגברת על הבעיה?
אבישי ברוורמן: אמרו שיש פה בעיה, שינפיקו, שישימו את זה במחסנים, לא של "שופרסל, של "מגה", למשך שנתיים, ואז יזרקו אותם לשוק, והם יהיו לשלוש שנים ולא לחמש שנים.
אבישי ברוורמן: זו השאלה.
<ערן מאירי: אדוני, זה לא כמו מוצר.
<ערן מאירי: אני לא מנפיק אם אין לי מישהו שקונה.
אבישי ברוורמן: אתה לא מחזיק את זה במחסנים?
<ערן מאירי: ממש לא.
<ערן מאירי: זה בדיוק העניין.
<ערן מאירי: הרי זה פלסטיק שאין בו כלום.
<ערן מאירי: כל הרעיון הוא לאקטב אותו.
אבישי ברוורמן: אתה אומר שזה לא רלוונטי.
אבישי ברוורמן: אתי, בואי נשים את הדברים בפשטות.
אבישי ברוורמן: אני לא חושב שזה דבר שקורה.
<ערן מאירי: זה לא מוצר מזון שמתקלקל וחשוב לדעת מתי הוא יוצר.
<אתי בנדלר: אם כך, אני מציעה שההוראה תאמר שעל גבי תו הקנייה יצוין מועד ההנפקה, וככל שהמנפיק מבקש להגביל את תוקף תו הקנייה לתקופה שלא תהיה פחות מחמש שנים, יצוין גם מועד שבו יפוג התוקף.
<ערן מאירי: אני לא בטוח שהבנתי.
<ערן מאירי: את אומרת שאם זה מעל חמש שנים, אני מציין רק את מועד ההנפקה?
<אתי בנדלר: מוצע כאן שהתו יהיה תקף לחמש שנים לפחות, אבל יכול להיות שיהיו מנפיקים שיחליטו לא להגביל בכלל את תוקף תו הקנייה, או שיגבילו אותו לשבע שנים, או לתקופה אחרת העולה על חמש שנים.
<אתי בנדלר: בכל מקרה צריך שיצוין על גבי תו הקנייה מועד ההנפקה, וככל שהמנפיק מבקש להגביל את תוקף תו הקנייה, גם מועד פקיעת התוקף, ובלבד שלא יהיה פחות מחמש שנים ממועד ההנפקה.
<ערן מאירי: אם אני מדבר, למשל, על חמש שנים, לכאורה, לפי גישת גברתי, מספיק שציינתי את מועד ההנפקה?
<אתי בנדלר: לא, אתה צריך לכתוב את שני המועדים, את מועד ההנפקה ואת מועד פקיעת התוקף.
<עינת פורטוגלי: סליחה, אם יורשה לי, אין לי צד בעניין בסוגיה הזו.
<עינת פורטוגלי: שמי עינת פורטוגלי, סמנכ"לית השיווק של "פוקס", והייתי מסתכלת בעין צרכנית ושיווקית; אני חוששת שלציין על הכרטיס שני מועדים עלול ליצור בלבול אצל הלקוח.
<אתי בנדלר: קיבלתי כאן פתק, שבדומה לכרטיס אשראי שכתוב עליו לפעמים תאריך הנפקה ותאריך תפוגה, למשל, ב"אמריקן אקספרס" זה כך.
<עינת פורטוגלי: את מחזיקה כרטיס בידך, תראי כמה הוא עמוס, ואני חושבת שהמטרה היא לפשט את הדברים לצרכן ולא להעמיס עוד אינפורמציה.
<עינת פורטוגלי: אני אדישה לזה, אם יהיה רשום מועד הנפקה או לא, אבל בעין צרכנית, עודף אינפורמציה על הכרטיס עלול ליצור בלבול.
<אתי בנדלר: אבל אם גברתי מציעה שיצוין רק תאריך תום התוקף של תו הקנייה, ממילא כולם יכניסו מועד פקיעת תוקף, ומדוע לעשות את זה?
<אתי בנדלר: מדוע להגביל את שיקול הדעת?
<עינת פורטוגלי: אמרתי את דברי, להחלטתכם.
אבישי ברוורמן: זה נעשה בחופזה מסוימת, אבל אני רוצה להתקדם, ואני אגיד את הקוויאט שלי לגבי הנושאים שיהיו אחר-כך.
<חיים אהרון: הערתי הערה לגבי האחריות בחמש השנים האלה, ואני חושב שזה צריך לחול רק על המנפיק, כי רשת יכולה להנפיק תווים במיליארד שקלים ולהיעלם מחר בבוקר, והאחריות תיפול עלינו, על עוסקים שהם קטנים יותר.
<חיים אהרון: הכסף לא הגיע אלינו, והתמורה הגיעה לרשתות שהנפיקו את התווים - - -
אבישי ברוורמן: אתה מדבר על פשיטת הרגל?
<חיים אהרון: כן.
אבישי ברוורמן: בסדר, אמרנו שנתייחס לפשיטת הרגל.
<חיים אהרון: לדעתי, זה המקום להתייחס לכך, בשאלת התוקף.
<אתי בנדלר: שהוראות סעיף קטן זה לא יחולו על תו קנייה שנגד המנפיק שלו ניתן צו פשיטת רגל או צו פירוק.
אבישי ברוורמן: הנחנו את דעתך, מר אהרון?
<אתי בנדלר: זה מקובל גם על דעת משרד המשפטים והרשות להגנת הצרכן?
<אתי בנדלר: רגע, איך אני אמורה לדעת מי המנפיק?
<נמרוד הגלילי: כתוב על התו.
<אתי בנדלר: יש בידי, למשל, את "תו הזהב" שמצוינים בו הרבה מאוד בתי עסק.
אבישי ברוורמן: אפשר לבקש, כפי שביקש מר לוינסון, שיעשו את זה בפחות מילים וברור יותר?
<אתי בנדלר: איך אני אמורה לדעת?
<נמרוד הגלילי: גברתי, זה כתוב על התו עצמו.
<נמרוד הגלילי: גם מקדימה וגם מאחורה כתוב בגדול: "תו הזהב – שופרסל".
אבישי ברוורמן: דויד, אתה תחליף אותי ותהיה יושב-ראש.
<אתי בנדלר: לעורך-דין כספי יש שאלה לגבי ההערה שלך.
<אביגל כספי: מה אתם מקבלים במעמד ההנפקה, את האפשרות להשתתף בתו?
<אביגל כספי: כלומר, במקרה של פשיטת רגל, הרי בסופו של דבר הצרכנים הם אלו שנפגעים, הם אלו שבסופו של דבר שלא יכולים להשתמש בתווים.
<אביגל כספי: השאלה היא מה "שקם אלקטריק" מקבל כשהוא משתתף בתו חוץ מהפנייה לצרכנים רבים יותר?
<רן ארנון: לשאלתך, אנחנו לא מקבלים כסף.
<חיים אהרון: אני מקבל את הכסף על בסיס מימוש.
<חיים אהרון: רק אחרי שהלקוח הגיע לסניף שלנו והשתמש בתו, אני מעביר אותו, וגם אז אני מקבל את הכסף אחרי "שוטף" מכובד.
<דור ורד: זה בדומה לשק שלא ניתן לפרוע אותו.
<אביטל פריזמנט: בהנחה שוועד העובדים מעביר את התו לעובדים בסמוך לרכישה מהמנפיק, האם ניתן לרשום: חמש שנים ממועד המסירה לוועד העובדים, לרוכש התו?
<אתי בנדלר: איך מקבל התו יידע מה התאריכים האלה?
<אתי בנדלר: אלה לא תאריכים מפורסמים, הם תאריכים מקריים.
<אביטל פריזמנט: אז התו יכול להישאר אצלם והתקופה מתקצרת.
<אתי בנדלר: העליתי את זה שהתקופה מתקצרת במקרה כזה, אבל אין שום דרך אחרת.
<אתי בנדלר: הרי המנפיק לעולם לא יידע מתי מי שאוחז בתו קיבל אותו בפועל.
<אתי בנדלר: אין שום אפשרות לדעת.
<אביטל פריזמנט: אז החוק עלול להיות ללא משמעות.
<אביטל פריזמנט: הוא עלול להיות אות מתה.
<אתי בנדלר: העליתי את הנקודה הזאת, וניתנו תשובות להנחת דעתם של חברי הכנסת.
יוני שטבון: דיברת אתי לפני כן, אני מכיר את הבעיה, ובאמת יש בעיה טכנית, הבעיה מוכרת.
יוני שטבון: אולי אפשר, בקריאה שנייה ושלישית, לבדוק, בחתך, כמה נפגעים בין הנפקה למסירה.
<אתי בנדלר: אם כך, אני רוצה לסכם, לפני שמצביעים על סעיף קטן (ב): העקרונות של סעיף קטן (ב) יהיו שתו הקנייה יהיה תקף לחמש שנים לפחות ממועד ההנפקה שיצוין באותיות ברורות ובולטות על גבי התו, וככל שנקבע מועד פקיעת תוקף, גם מועד פקיעת התוקף יצוין על גבי התו.
<אתי בנדלר: הוראות הסעיף הזה לא יחולו ממועד שבו ניתן נגד המנפיק, ששמו יצוין גם הוא בצורה ברורה על גבי התו, צו פשיטת רגל או צו פירוק נגד המנפיק.
<אתי בנדלר: אני מדברת בעל-פה, אז סליחה אם אני חוזרת על עצמי, אבל העקרונות ברורים.
<אתי בנדלר: אם אלה העקרונות שמקובלים על חברי הכנסת, אני מבקשת להצביע על כך.
דוד צור: אז נצביע.
דוד צור: בעד – פה אחד
דוד צור: נגד – אין אף אחד.
דוד צור: הסעיף התקבל.
<אתי בנדלר: אני מציעה לדלג על סעיף קטן (ג) ולעבור לסעיף קטן (ד).
<אתי בנדלר: האמת היא שאני מנסה להיזכר למה היתה הכוונה בזמנו – שאי אפשר יהיה בשם מסחרי שונה, אבל אני לא כל-כך מבינה את הנימוקים לכך.
דוד צור: תת-חברות למיניהן?
<חנה וינשטוק-טירי: לא היתה כוונה לזכיינים, אלא לאותה חברה.
<נמרוד הגלילי: שמי נמרוד הגלילי מאיגוד לשכות המסחר.
<נמרוד הגלילי: הכוונה היתה שאם אתה קונה בסניף דיסקאונט של "שופרסל דיל" או "מגה בול", ואתה מקבל זיכוי, אז שהוא יהיה תקף בכל סניפי ה"מגה בול" או ה"שופרסל דיל", אבל שאי אפשר יהיה ללכת לקנות אתו בסניפים היקרים יותר, ב"מגה שלי", למשל.
<קריאה: הוא בלבל את היוצרות.
<אתי בנדלר: למה בעצם?
<אתי בנדלר: מה היה הרעיון?
<אתי בנדלר: איך זה מתיישב עם הרעיון שמגולם בסעיף קטן (ג) שדילגנו עליו?
<אתי בנדלר: הבנתי, יש בזה הרבה מאוד היגיון.
<אתי בנדלר: צריכים גם לזכור שבהתאם לדרך בה ניסחנו את זה אז, זו לא הגבלה אוטומטית אלא לשיקול - - -
<לאה ורון: אולי כדאי להשאיר את זה יחד עם סעיף (ג)?
<אתי בנדלר: לא, זה לא אותו דבר.
<אתי בנדלר: זה משהו אחר.
<לאה ורון: זה לא אותו דבר, אבל זה מנושא לנושא באותו נושא.
<אתי בנדלר: אבל ההיגיון כאן ברור לי מאוד.
<לאה ורון: אבל אם תו הקנייה יהיה ממילא לכל הסניפים של הרשת, אז מה הערך בסעיף (ד)?
<לאה ורון: לכן זה קשור ל-(ג).
יוני שטבון: אם מאשרים את סעיף (ג), זה מייתר את סעיף (ד).
<לאה ורון: זה מייתר את סעיף (ד), אדוני צודק, ולכן אני מציעה לדלג גם על סעיף (ד).
דוד צור: מה היינו עושים בלי מנהלת הוועדה שלנו, לאה?
<לאה ורון: אולי דברים טובים יותר.
<אתי בנדלר: סעיף זה, אם אני זוכרת נכון, הוא סעיף סל שאיפשר להגביל בתקנות את הפרקטיקה הנהוגה בבתי עסק שמונעים כפל הנחות, או שאומרים שאי אפשר להשתמש בתו במכירות מיוחדות או בסוף עונה וכיוצא באלה דברים, ומכיוון שהוועדה לא הגיעה אז לסיכומים מה ראוי ונכון שיהיה, השאירו את זה לקביעה בתקנות באישור ועדת הכלכלה.
יוני שטבון: לדעתי, הסוגיה שכולם מסכימים עליה היא סוגיית כפל המבצעים, כשאדם מגיע עם אותו תלוש לרשת, ויש מבצע שהוא לא מצליח לממש, ובסוף יוצא שהוא משלם יותר כי הוא לא יכול להשתמש בתו.
יריב לוין: הוא בא במיוחד, ומשלם הרבה יותר ממה שהוא רצה.
<אתי בנדלר: אז אדוני, בעצם צריכים להוסיף את ההוראה שאדוני מציע, שלא ניתן יהיה להגביל את השימוש בתו הקנייה במבצעים מיוחדים, אלא אם השר קבע אחרת בתקנות באישור ועדת הכלכלה.
<אתי בנדלר: זאת אומרת, קודם כל, לקבוע את העיקרון הזה שלא קבוע היום.
<קריאה: זה בעייתי מבחינתנו.
<קריאה: רבותי, זה הורג ברגע זה את התו.
<ערן מאירי: זה מה שהורג את התו.
<ערן מאירי: כל הדיון שנעשה פה למעשה מתייתר ברגע שהדבר הזה קיים.
<ערן מאירי: הרי שמעתם כאן שהרשתות הנוספות שמצטרפות לתו לא יצטרפו בתנאים האלה, הן לא יכולות.
דוד צור: כמה חלונות זמן כאלה יש - - -
<רן ארנון: נתתי קודם את הדוגמה של מבצעי סוף עונה, וגם ציינתי שאנחנו מקבלים את התו במתכונתו המלאה, ואני רק חוזר עבור מי שלא היה קודם בחדר.
<רן ארנון: אנחנו, כ"פוקס" מקבלים את התו במאה אחוז מערכו.
<רן ארנון: העניין הוא שבסופי עונה, אנחנו עושים הנחות של 50%, 60% ואפילו 70% הנחה.
<רן ארנון: עבור מאה שקל שאנחנו מקבלים מהצרכן, אנחנו סולקים את התו ומקבלים עליו 80 שקלים.
דוד צור: המועדים האלה רשומים על התווים?
<רן ארנון: לא, כל רשת ששותפה עושה את מבצעי סוף העונה שלה בתקופות אחרות.
<רן ארנון: אין חוק בישראל שמציין תקופה של מבצעי סוף עונה.
דוד צור: וזה מפורסם, כדי שאנשים יידעו, שבתקופה הזאת הם לא יכולים להגיע עם התווים?
<קריאה: זה כתוב על התווים עצמם.
<קריאה: בנפרד מהתו, בחוברת.
דוד צור: זה כתוב באופן כללי בתו.
דוד צור: כתוב שזה לא יהיה תקף למבצעים, אבל לא יודעים מתי.
<רן ארנון: לא יודעים מתי, ולא יודעים איזה מבצעים.
דוד צור: זה מה שאני אומר.
דוד צור: אדם מגיע בידיעה שהוא מממש את התו, ובסוף הוא משלם.
<אתי בנדלר: זה בדיוק העניין, אתה מגיע לקופה, מוציא את התו, ואומרים, סליחה, אתה לא יכול לעשות שימוש בתו.
<לאה ורון: אחרי שכבר התאהבתי בנעליים או בשמלה, זאת הבעיה.
יוני שטבון: זה מחדד את העובדה שסעיף (ג) הוא חשוב, זה דבר ראשון.
יוני שטבון: דבר שני, אם הרשתות רוצות להרוג את החוק, אז זו לא הנקודה, דיברנו על מבחן התוצאה.
יוני שטבון: אם לא כפל מבצעים ולא סעיף (ג), אז החוק הזה לא קיים, זה לא הולך ככה.
יוני שטבון: גם מר לוינסון שטען את הטענה לגבי סעיף (ה), הגבלות לגבי מבצעים, גם הוא מבין שאנחנו רוצים ללכת לקראת הצרכן בסוגיה.
יוני שטבון: בסוף, אותם צרכנים ומשפחות נזקקות לא מצליחים לממש את אותה הטבה.
יוני שטבון: זו הפרקטיקה בשטח.
<עינת פורטוגלי: אבל עכשיו שים את עצמך לרגע במקומנו, ואנחנו מנהלים כאן דיון פתוח, כשאנחנו במבצעים, וכפי שרן ציין כאן, אנחנו מגיעים גם למבצעים של 50%, 60%, ו-70% הנחה, ואם בנוסף עליהם ניתן 20% הנחה נוספים – כי שוב, על תו ששוויו 100 שקלים אנחנו מקבלים בגינו 80 שקלים – אין לנו אפשרות להעניק הנחות של 50%, 60% ו-70%, ועל זה עוד 20% הנחה נוספים, כי אז אנחנו מפסידים.
<עינת פורטוגלי: אז נכון שמוקד הדיון כאן הוא הצרכן, וכולנו מנסים לראות מה יהיה הכי טוב, והכי נכון וגם הכי ברור מבחינת הצרכן שמקבל את התו.
<עינת פורטוגלי: אבל מצד שני, שימו גם את עצמכם במקומנו.
<עינת פורטוגלי: בסוף היום אנחנו מנהלים כאן עסק, ואיך נוכל לתת הנחות שהן הנחות עמוקות לצרכן, ובנוסף עליהן הנחה נוספת של עוד 20%?
<עינת פורטוגלי: זה לא משהו שאנחנו יכולים לקיים.
יעקב אשר: אבל הבעיה שזה לא רק ב-50% או ב-60%.
יעקב אשר: זה גם אם את עושה הנחה של 10% - - -
<רן ארנון: גם על אחוז.
<עינת פורטוגלי: אנחנו לא עושים הנחות כאלו.
יוני שטבון: צריך להגיד את האמת, האינטרס שלכם, הרשתות, הוא שהתווים האלה יהיו, ושיוכלו לממש ולקדם אותם.
יוני שטבון: זה לטובת העסק שלך ולטובת העובדים שלך.
יוני שטבון: יש פה אינטרס שאתם מכחישים אותו פעם אחרי פעם, שהתווים האלה עושים טוב גם לכם.
דוד צור: בוא נשמע רגע את דעתו של חבר הכנסת מאיר שטרית – יש לנו את הפריבילגיה לקבל פה שר אוצר לשעבר, וגם עוד כמה תפקידי שר ברזומה.
מאיר שטרית: קודם כל, אני מברך את יוני שטבון על הרעיון שלו לטפל בנושא התווים האלה, כי יש עם זה המון בעיות.
מאיר שטרית: אבל יחד עם זאת, מה שהם אומרים די מוצדק בעיני, מכיוון שהמשמעות של זה היא שמחר יגידו, אין אצלנו תווים, לא מקבלים תווים יותר אצלנו, כי לא כדאי לנו למכור.
מאיר שטרית: זה צריך להיות כדאי לצרכן וכדאי למוכר.
מאיר שטרית: אם זה לא כדאי לשני הצדדים, זה לא יעבוד.
מאיר שטרית: אז יקרה אחת מהשתיים: או שהצרכנים לא ישתמשו בתווים האלה בכלל במקומות שונים כי לא כדאי להם, או שהעוסקים לא יסכימו לקבל תווים כי לא כדאי להם.
מאיר שטרית: לכן האיזון חייב להיות כדאיות לשני הצדדים.
מאיר שטרית: לכן אני מציע לשמוע את אלה שמשתמשים בתווים, לקבל מהם פידבק ולדעת איפה האיזון הנכון, איפה הקו הנכון.
<עינת פורטוגלי: אני אומנם עובדת ב"פוקס", אבל אני גם לקוח בסוף היום.
<עינת פורטוגלי: כשלקוח מגיע ומוצעים לו המבצעים האלה, מעמידים בפניו שתי אפשרויות: אתה מוזמן לרכוש בהנחה המוצעת כרגע 50%, 60%, 70%, לצערנו, ללא התווים, או, לשיקולך, אם אתה רוצה להשתמש כרגע כאן בתווים, תוכל לרכוש את זה במחיר מלא.
<עינת פורטוגלי: אם הצרכן עומד בסיטואציה הזו, הוא אומר, אוקיי, התווים תקפים לשנה – היום זה הולך להיות לחמש שנים – אני אשתמש בהם בעוד חודש, בעוד חודשיים, אולי ברשת המזון, אולי ברשת אחרת, וכרגע איהנה מההנחה של 50%, 60%, ואשתמש באמצעי תשלום אחר.
<עינת פורטוגלי: זה ההיגיון הבריא באותו רגע.
דוד צור: זה הגיוני.
דוד צור: אבל אני רוצה לסייג את מה שאת אומרת, היה בזמנו מערכון שתיקי דיין אמרה: אני לא מקבלת אנשים בימים ראשון, שני, שלישי, רביעי, חמישי, ובשישי-שבת אני נחה מזה.
דוד צור: זאת אומרת, המבצעים האלה, אם הם אינסופיים, הסופי-עונה האלה הם בעצם חצי שנה מהעונה, אז בסוף הם מייתרים את התווים.
דוד צור: הוועדה רוצה להבין על איזה חלונות זמן מדברים, פחות או יותר, שבהם אי אפשר יהיה להשתמש בתווים בכפל מבצעים.
דוד צור: אם מדובר על סוף עונה או על תקופות מסוימות מאוד, אז האמירה שלכם נכונה.
דוד צור: אבל אם מדובר על פריסה של חצי שנה מתוך שנה - - -
<אתי בנדלר: אומר לאדוני שבחלק מהרשתות זה על פריסה קבועה, משום שיש כאלה שהם חברי מועדון של אותם בתי-עסק, ואז יש להם הנחה קבועה של 5% מערך הקנייה.
<אתי בנדלר: ואז אומרים, אתה לא יכול לקבל אותה אם אתה משתמש בתווים, כך שזה קבוע.
יעקב אשר: אולי כדאי שתגבשו הצעה לפיה על מבצעים מיוחדים, בהם אתם יוצאים מכליכם למען הלקוח, אי אפשר שיהיה הכפל הזה.
יעקב אשר: אבל דברים כמו כרטיס מועדון, אם זה הנחות שהן עד 10% - להגדיר את זה בהגדרה מסוימת, או דברים מתמשכים, שהם חוצי עונות, שזה לא יחול על זה.
יעקב אשר: אני מסכים, יש צדק, כפי שאמר מאיר, בדברים מיוחדים, כשהחלטתם להוריד מחיר כמעט למינימום, אבל חפשו איזשהו מודוס, ותציעו את זה.
<חיים אהרון: אני רוצה להוסיף שההחרגות חלות לא רק על מבצעים.
<חיים אהרון: למשל, במכירת טלפונים סלולריים מרוויחים בין 3% ל-5%, ואני נותן הנחה של 20% ו-23% בגין התווים, ואני לא יכול למכור טלפונים סלולריים עם הנחות כאלה.
<חיים אהרון: אני חושב שאתם מתעלמים מזה שאנחנו עומדים מול הצרכנים שלנו, וצרכן שמגיע לחנות ולא מכבדים את התווים שלו, הוא כועס וגם אומר את זה, ובעידן של המדיה החברתית אנחנו מקבלים גם פניות ותלונות, ומעלים את זה ברשתות החברתיות.
<חיים אהרון: אנחנו מאוד רגישים לדברים האלה.
<חיים אהרון: זאת אומרת, גם הרשתות עושות בינן לבין עצמן את האיזון הנכון.
<חיים אהרון: כשאנחנו חוטפים גל גדול של טענות ולקוחות כועסים בסניפים, זה לא משחק לטובתנו.
<חיים אהרון: אנחנו לא רוצים להכעיס את הלקוחות שלנו.
<חיים אהרון: לכן אני חושב שנוצר איזשהו שיווי משקל בשוק.
<ירון לוינסון: אני רוצה לחדד את הנקודה של המבצעים.
<ירון לוינסון: היום, מרוב החרגות לתו הצרכן לא מקבל כלום – יש החרגה של הסכום, ויש החרגה של המחלקה, ויש החרגה של ההחרגה, ויש תדמית כאילו אפשר לקנות בזה את הכול.
<ירון לוינסון: את זה רוצה לנפץ הצעת החוק הזאת.
<ירון לוינסון: בוא ניקח, למשל, שתי חנויות ספרים בולטות, כולנו יודעים מי הן: לא ניתן לרכוש ספרים ומוצרים במחירי מבצע, ספרי לימוד לא ניתן, אנציקלופדיות לא ניתן, DVD, דיסקים, כתבי עת, עיתונים, תווי שי, לא ניתן.
<ירון לוינסון: אני לא יודע כבר מה ניתן כשבאים לשם.
<ירון לוינסון: בן-אדם לא יודע באותו רגע מה הם המבצעים.
<ירון לוינסון: אני רוצה לתת לילד שלי תווים, הוא הולך לשם, יגידו, זה במבצע.
<ירון לוינסון: מי קובע את המבצע?
<ירון לוינסון: זה לאורך כל השנה.
<ירון לוינסון: הוא יכול להוריד שקל, ולהגיד, זה מבצע.
<ירון לוינסון: אני יודע מה במבצע ומה לא? מה נשאר?
<ירון לוינסון: כל מה שאין לו ביקוש ומה שהצרכנים לא צריכים – תשתמשו בתווים.
<ירון לוינסון: זה לא הגיוני, מה שקורה פה.
<ירון לוינסון: לגבי סעיף (ג) אמרתי שאני לא יודע אם זה טוב או לא, אבל פה אין לי ספק.
<ירון לוינסון: גם אתם צריכים ללכת לקראת, מרוב סייגים לא רואים את ההנחה.
<ירון לוינסון: הכול מסויג, אתה הולך לחנות מסוימת, לא אגיד את השם שלה, ורק במחלקת תאורה – חבר'ה, יש גבול.
<ירון לוינסון: אתם רוצים לצרף כמה שיותר חנויות, מקובל וגם טוב לצרכן.
<ירון לוינסון: אבל עם כל-כך הרבה הגבלות, הוא מגיע לחנות, עד שהוא הלך לשם, הוא נאלץ להוסיף מכיסו, ובסוף, הוא לא קיבל מבצע, הוא קיבל משהו אחר.
<ירון לוינסון: הוא הוציא הרבה יותר הוצאות כשהוא רוצה להשתמש.
<ירון לוינסון: גם אתם, כמנפיקים, להתגמש איפה שהוא.
<ירון לוינסון: זה טוב לצרכן, אנחנו בעד זה, ויש היגיון, אבל תראה מה אתה כותב פה: לא ניתן, לא ניתן, לא ניתן, לא ניתן.
<ירון לוינסון: אז מה ניתן?
<ירון לוינסון: וזו עוד הנחה ומתנה.
<ערן מאירי: אני רוצה להשיב לך.
<ערן מאירי: בעניין הזה גם לי יש אינטרס, אבל אני מחפש שותפים לתו, והשותף אומר לי, בתנאים האלה אני לא יכול להצטרף, ואני לא יכול להכריח אותו.
<ערן מאירי: האינטרס שלי בעניין הזה הוא להגדיל את מספר השותפים ושמקסימום עוסקים יהיו בתוך התו, אלה התנאים.
אבישי ברוורמן: רבותי, זה רגע תפילה לשלמותה של הכנסת והתבונה שלה, לרצינות שלה.
יעקב אשר: יש פה איזו דרמה שאנחנו לא מודעים לה אולי?
אבישי ברוורמן: הסורים על הגדרות, אבל במקרה הזה אני פחות מודאג.
<לאה ורון: יש בקשה שהצעת החוק תאושר לקריאה הראשונה בישיבה הזאת, וזה לא יכול לקרות.
אבישי ברוורמן: אנחנו רואים שממילא היא לא תאושר לפני אוקטובר, אז שלא תהיה אי הבנה שחס וחלילה, שיש לי אלמנט לא להעביר כי ברוח הדברים, חבר הכנסת שטבון, אני רוצה, אבל לצערי, חלק מהדברים בדיון לא ממוצה, וזה יתפרש לא נכון, גם מבחינת כל היועצים המשפטיים, לעשות את זה.
אבישי ברוורמן: חבר הכנסת שטרית, היית שר המשפטים, היית שר האוצר, היית שר התחבורה, היית חבר טוב שלי ונשארת חבר טוב שלי, חברים אחרים עזבת – מה אתה ממליץ ליוני שטבון, חבר כנסת צעיר?
מאיר שטרית: אמרתי לו שלא יקרה שום אסון, הוא יכול לחכות לעוד ישיבה.
מאיר שטרית: החלטה מהירה לפעמים משיגה מטרה הפוכה ממה שאתה רוצה, ושווה לך, אחרי ששמעת את האנשים לחשוב, לבדוק, לחזור עם הצעות קונקרטיות, ולגמור את זה כפי שאתה רוצה.
יוני שטבון: אני שומע את הדברים, ונערך פה דיון מצוין, נוקב וטוב, אמרה זאת גם מנהלת הוועדה.
יוני שטבון: אנחנו מדברים על קריאה ראשונה ואנחנו מכירים את התהליך הביורוקרטי בכנסת, הוא תהליכי, ואני אומר את זה כמחוקק שמקדם את החוק הזה.
יוני שטבון: בגלל שאני מודע לכך שיש גם הכנה לקריאה שנייה ושלישית, אם זה יעבור עכשיו בקריאה ראשונה, התקדמנו שלב, וכפי שאמרה מנהלת הוועדה, יש 115 תיקים לוועדת הכלכלה - - -
אבישי ברוורמן: לא הקשבת למה שאמרה לך עורך-דין בנדלר.
<לאה ורון: לאן היא הלכה?
אבישי ברוורמן: שלחתי אותה לדבר עם יועץ השר.
<לאה ורון: אני אמלא את מקומה של עורכת-הדין בנדלר.
<לאה ורון: ועדת הכלכלה לא נוהגת לפרסם לקריאה ראשונה חוברת כחולה עם הצעת חוק שלא הוכנה על בוריה.
<לאה ורון: החוברת הכחולה של הקריאה הראשונה מתפרסמת בכל האוניברסיטאות, בכל המוסדות, לכל הגורמים, ולכן, גם כשהוועדה מעלה הצעה לקריאה ראשונה, היא צריכה להיות מושלמת, וזה לא המצב של הצעת החוק הזאת.
אבישי ברוורמן: אתה חבר כנסת חדש, אז תבין, אם אני אומר לך, ואני לא שובר את המילים שלי, שבאוקטובר הנושא הזה עולה, ובישיבה הבאה יישב פה נציג בכיר של שר הכלכלה ושל האוצר, ויגידו שכל הטענות האלה וכל הדברים – נעשה את הקריאה ונעביר את זה.
יוני שטבון: אם הסוגיה עולה בתחילת המושב הבא - - -
<לאה ורון: יישר כוח.
אבישי ברוורמן: רגע, אני רוצה לשמוע את חבר הכנסת אשר.
יעקב אשר: הרי כולנו רוצים את הדבר הזה, ונעביר את זה.
יעקב אשר: אני גם מבין את חבר הכנסת שטבון.
יעקב אשר: אנחנו חדשים, אנחנו באים עם רצון לחוקק, לעשות דברים טובים.
יעקב אשר: יכול להיות שאם זה היה כמה חודשים לפני החגים היה לנו אינסנטיב יותר גדול.
יעקב אשר: עכשיו זה כבר מה שנקרא: לולבים אחר סוכות.
יעקב אשר: אבל בהחלט, רוח הדברים היא כזאת וצריך רק לדאוג שלישיבה הבאה יבוא נציג של המשרד.
אבישי ברוורמן: אתה מאשר יוני?
יוני שטבון: בסדר.
אבישי ברוורמן: יוני מאשר, קיבלנו.