GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גדי מרגלית: אנחנו מדברים על מצב שקודם כל יהיה אתר יעיל עם מנוע חיפוש רציני כי גם באתרים היום ישנן בעיות לא קטנות - גם טכניות וגם לוגיות בחיפוש - לא רק בעיתונים.
גדי מרגלית: בואו לא נעשה גלוריפיקציה של הטכנולוגיה כי יש לנו בעיות לא פשוטות בטכנולוגיה.
גדי מרגלית: עושים עכשיו עבודה.
גדי מרגלית: קודם כל, אנחנו צריכים אתרים יעילים מאוד שהם עובדים עם מינימום תקלות.
גדי מרגלית: אנחנו מדברים על טכנולוגיה של חיפוש בתוך האתרים כדי להנגיש למי שרוצה ו-once אנחנו מדברים על טכנולוגיה עכשיו אנחנו מדברים על התפוצה שלהם, על ההפצה שלהם.
גדי מרגלית: אנחנו מדברים על עוד שלוש שנים לאפליקציות כך שעל הטלפונים יהיו האתרים בדחיפה או במשיכה – לא משנה מה, מה שדיברו פה על RSS, או בטאבלים ובכל הדברים האלה.
גדי מרגלית: אגב, כשמדברים על אינטרנט גם האינטרנט עצמו פושט את הרגל.
גדי מרגלית: בואו נעביר את הכול למדיה חברתית כי תראו מה קורה באינטרנט לעומת מדיה חברתית.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בפייסבוק – רעיון טוב.
גדי מרגלית: אני לא נכנס לעניין הזה כי הטכנולוגיה באינטרנט משתנה בקצבים שלא קיימים בכלל ב-print או ב-old media.
גדי מרגלית: אם כך, גם כשמדברים על אינטרנט צריך לדייק וזאת במקום לדבר בכותרות גדולות כי אם תראו מה קרה לאתרים מבחינת ה-traffic שלהם ותראו מה קורה היום לאתרים של המדיה החברתית תראו שגם פה יש שינוי גדול מאוד.
גדי מרגלית: לסיכום, זה לוקח זמן.
גדי מרגלית: אני יודע במה אני מטפל ומה אנחנו עושים וההערכה שלי היא שזה לפחות שלוש שנים לתהליך הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה בין שלוש לחמש שנים.
גדי מרגלית: אני מסכים איתך.
גדי מרגלית: הוזכר פה נושא עלות הפקידים.
גדי מרגלית: אנחנו עכשיו סיימנו מכרז תרגומים של הלפ"מ כי אנחנו צריכים לתרגם את כל המכרזים לשפה הערבית.
גדי מרגלית: זה לא משנה לאיזה מדיום את לוקחת את זה, או ל- print או לאינטרנט, מישהו צריך לעבוד בזה, מישהו צריך לתרגם.
גדי מרגלית: אני לא יודע אם אתם מודעים בכלל לתהליך מה קורה כאשר משרד ממשלתי צריך להוציא מכרז לפני שאנחנו עושים outlet לאינטרנט או לזה.
גדי מרגלית: עבודת פקידים לא תיחסך, לא תיחסך.
גדי מרגלית: אני רק רציתי לתת את הנתונים כמו שהם מבחינת המספרים.
גדי מרגלית: אם יש שאלות אני אשמח לענות בעניין הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשאת מדברת על פקידות הייתי ממליצה שפריון העבודה של הפקידות קצת יעלה ואז אולי נצטרך כל כך הרבה.
עמי צדיק: איך אתם מפרסמים בעיתונים?
עמי צדיק: האם אתם עושים מכרזים?
עמי צדיק: איך זה קורה נניח בשפה הערבית?
גדי מרגלית: אנחנו עושים מכרזים.
גדי מרגלית: הזכירו פה שאנחנו צריכים לפרסם נניח במגזר הערבי ואז אנחנו עושים מכרז בין העיתונות הארצית הערבית.
עמי צדיק: יש לכם בחוק - - - חובת מכרזים.
עמי צדיק: האם אתם לא פטורים מ- - -?
גדי מרגלית: לא, אנחנו פטורים ממכרזים.
גדי מרגלית: אבל האם אתה יודע כמה יש במגזר הערבי?
גדי מרגלית: יש בערך 28 עיתונים שאני מסוגל עכשיו לדקלם את שמותיהם.
גדי מרגלית: מתוכם יש ארבעה או חמישה שהם ארציים.
עמי צדיק: ובעיתונות הארצית העברית?
גדי מרגלית: בעיתונות הארצית העברית בהחלט.
עמי צדיק: אתה עושה לכולם.
גדי מרגלית: אנחנו לא עושים לכולם.
גדי מרגלית: אנחנו לוקחים את העיתונים הארציים שהם רבי תפוצה.
גדי מרגלית: אנחנו מדברים על עיתונות כלכלית.
גדי מרגלית: אגב, הלפ"מ פטור ממכרז במדיה.
גדי מרגלית: זה הגוף היחידי שהוא פטור ממכרז במדיה.
גדי מרגלית: הסיבות הן אחרות.
גדי מרגלית: אם אתה עושה קמפיין פרסומי הרעיון הוא מה שנקרא להרוויח חשיפה לקהל היעד שלך.
גדי מרגלית: כשאתה עושה טלוויזיה אתה יכול בעיקרון לתחר את קשת, רשת ו-10.
גדי מרגלית: – לא.
גדי מרגלית: אבל אתה עושה פה תמהיל מדיה.
עמי צדיק: אתם משלמים עמלות למתווכים למיניהם?
גדי מרגלית: לא, לא.
גדי מרגלית: הלפ"מ קונה ישירה.
גדי מרגלית: חלק מהרעיון של לשכת פרסום ממשלתית זה במקום שבכל משרד ממשלתי יהיה גוף שיתעסק בפרסומים שלו.
גדי מרגלית: זה ייצר יתרון לגודל ועוד כמה יתרונות אחרים – לעשות אסטרטגיה וכד'.
גדי מרגלית: אגב, לאחרונה הלפ"מ תיחר בלי שום קשר למכרז על-פי בקשת האפוטרופוס.
גדי מרגלית: בואו נרד לנתונים מיקרו.
גדי מרגלית: האפוטרופוס הכללי למעשה מפרסם ב-6 מיליון שקלים השנה.
גדי מרגלית: זאת אומרת, בשנים האחרונות זה היה הפרסומים שלו.
גדי מרגלית: הפרסומים שלו לא יוצאים מכיס המדינה משום שהם גובים כספים בגין נעלי נכסים וכדו'.
גדי מרגלית: אז בואו נוריד גם את ה-6 מיליון שקלים האלה שיוצאים לכאורה מהכסף של הציבור.
גדי מרגלית: זה לא הכסף של הציבור.
גדי מרגלית: זה כבר לא כספי ציבור, אבל בסדר.
גדי מרגלית: השנה שמנו לעצמנו- הלפ"מ והאפוטרופוס הכללי – יעד לרדת ממחזורים של 6 מיליון שקלים ל-4 מיליון שקלים.
גדי מרגלית: לצורך העניין הזה אתה לא מנהל קמפיין פרסומי.
גדי מרגלית: תיחרנו את העיתונות הארצית על המודעות האלה.
גדי מרגלית: תיחרנו אותם והצלחנו לקצץ סדר גודל של מיליון וחצי שקלים בעניין הזה שכבר זה יבוא לידי ביטוי במחצית השנייה של שנת העבודה 2012.
גדי מרגלית: זה באשר לשאלתך, אני מקווה שקיבלת תשובות נאותות.
כרמל שאמה-הכהן: האם מאז הכניסה של "ישראל היום" השתנתה מפת הפרסום המנדטורי או החלוקה?
גדי מרגלית: בהחלט.
גדי מרגלית: אגב, אני חייב להגיד שיש גם עיתונים שבוחרים לא להתעסק עם זה.
גדי מרגלית: מידי פעם לפעם היו אומרים: לא כדאי לנו.
גדי מרגלית: אתם נלחמים פה על מחירים, אנחנו צריכים להדפיס עיתונים, עוד נייר מה שנקרא.
גדי מרגלית: אני לא נכנס לתחשיבים הכלכליים.
גדי מרגלית: חלקם אומרים: אנחנו לא עושים את המאמץ הזה.
גדי מרגלית: אבל "ישראל היום" בהחלט גם כן הצטרף לקבוצה הזאת.
גדי מרגלית: אם היו למעשה שלושה עיתונים ארציים מובלים – אנחנו מדברים על הארץ, מעריב וידיעות אחרונות – העוגה עכשיו מתחלקת בין ארבעה עיתונים ארציים.
גדי מרגלית: אני לא מדבר על העיתונות הכלכלית, אני מדבר על העיתונות הארצית שהיא כאילו רבת תפוצה, היא לא עיתונות נושא.
גדי מרגלית: בהחלט העסק מתחלק משמעותית – במקום שלושה עיתונים שהיו עד היום לארבעה עיתונים.
כרמל שאמה-הכהן: עו"ד סיגל יעקבי, סגנית האפוטרופוס הכללי והכונס הרשמי.
סיגל יעקבי: אדוני, אני רציתי להתייחס בעיקר לדברים שנאמרו כרגע מלפ"מ ולחדד את האבחנה בין פרסום שחל על המדינה ואז יש אולי הצדקה מול הצורך להגן על הפעילות של העיתונים לבין פרסומים שחלים על הציבור, ולהתמקד באופן ספציפי באחד הציבורים המוחלשים במדינת ישראל וזה ציבור החייבים בהליכי פשיטת רגל שהותרת החובה לפרסם בעיתונות מטילה על החייבים או על הנושים שלהם צורך לפרסם בערך ב-2,500 שקל.
כרמל שאמה-הכהן: פר חייב?
סיגל יעקבי: פר חייב.
סיגל יעקבי: זה תשלום שחייב שמגיש בקשה לפשיטת רגל נדרש לשלם אותה בכניסה להליך.
סיגל יעקבי: עבור חייבים רבים זה תשלום שמהווה חסם כניסה ובעצם מונע מהם את האפשרות לממש את זכות הכניסה להליכים.
סיגל יעקבי: אנחנו עשינו בדיקת אפקטיביות של הפרסום הזה.
סיגל יעקבי: יש גם חובת פרסום פרטנית שחייב שנכנס להליך נדרש לשלוח הודעות פרטניות לנושים שלו.
סיגל יעקבי: כלומר, הפרסום הזה ודאי לא אפקטיבי עבור הנושים.
סיגל יעקבי: היום אנחנו מפרסמים בערך שמונה עמודים בשבוע הודעות.
כרמל שאמה-הכהן: מה היקף הפרסום הכספי של אותם חייבים בשנה?
כרמל שאמה-הכהן: כמה חייבים כאלה יש בשנה?
סיגל יעקבי: היום 10,000 שקל.
קריאה: אבל ה- 2,500 זה לא לעיתון, חס וחלילה.
סיגל יעקבי: חלק ניכר מהסכום הזה - - -
קריאה: אני תיכף אגיד לך כמה.
קריאה: 2,500 זה הסך הכול.
כרמל שאמה-הכהן: אתה תדבר.
כרמל שאמה-הכהן: כמה הוא משלם עבור הפרסום?
סיגל יעקבי: מתוך זה קרוב לבין 60% ל-70% הולך על - - -
כרמל שאמה-הכהן: 2,000 שקל בערך.
סיגל יעקבי: 10,000 חייבים חדשים בשנה מגישים.
כרמל שאמה-הכהן: אז זה 20 מיליון זה רק זה.
סיגל יעקבי: נכון, אבל זה לא בשנה כי הפרסום נפרס על כמה שנים.
סיגל יעקבי: יש פרסום בתחילת ההליך.
כרמל שאמה-הכהן: בממוצע כמה שנים ההליך?
סיגל יעקבי: בממוצע היום בסביבות שש-שבע שנים.
כרמל שאמה-הכהן: שש-שבע שנים.
כרמל שאמה-הכהן: אבל זה עדיין 10,000 חדשים כל שנה, זה עדיין 20 מיליון.
כרמל שאמה-הכהן: יש לך תמיד בצנרת 10,000 אז זה 20 מיליון.
סיגל יעקבי: כן, במקום באינטרנט שעולה 200 שקל.
סיגל יעקבי: אגב, יש הליך שמתנהל בפני בית המשפט העליון שקשור לפיקדון שמשולם בתחילת ההליך.
סיגל יעקבי: היום חלק מההצעה להפחית את הפיקדון כדי למנוע את חסם הכניסה של חייבים להליך זה לבטל חלק מהפרסומים בעיתונות.
כרמל שאמה-הכהן: אותו אדם שמשלם את אותו סכום.
כרמל שאמה-הכהן: האם לא משנה באיזה עיתון זה מפורסם?
סיגל יעקבי: נכון.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומי מחליט באיזה עיתון זה יפורסם?
סיגל יעקבי: נעשתה בדיקה של יחס בין עלות למספר עיתונים.
סיגל יעקבי: היום אנחנו בוחנים במקביל לביטול חובת הפרסום גם הסטה לעיתונים בהתאם לעלות הפרסום כדי לצמצם את העלויות שחלות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האם במקרה כזה יש גם שפות?
סיגל יעקבי: כשמדובר בחייב מהמגזר הערבי או שניהל עסקים במגזר הערבי אנחנו מפרסמים גם בעיתון בשפה הערבית.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם, למשל, המגזר הערבי עובר לאינטרנט, האם את חושבת שזה יעיל?
סיגל יעקבי: לא, אין ספק שצריך לעשות פר פרסום בדיקה מי קהל היעד, מי הקהל שצורך את הפרסום הזה.
סיגל יעקבי: יש עדיין ציבורים שצריכים את הפרסום בעיתון.
סיגל יעקבי: אין על זה מחלוקת.
סיגל יעקבי: העניין הוא שבהליך פשיטת רגל החייב נדרש לשלוח הודעה אישית לנושים שלו.
סיגל יעקבי: כלומר, הנושים לא צריכים להתבסס בכלל על הפרסום בעיתון אלא על ההודעה האישית.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איך את יודעת שהוא שלח הודעה אישית, למשל?
סיגל יעקבי: אנחנו בודקים את זה.
כרמל שאמה-הכהן: עו"ד אפרת נחלון מהלשכה המשפטית באוצר, בבקשה.
אפרת נחלון: תודה.
אפרת נחלון: רציתי להזכיר שיש באמת כל מיני סוגים של פרסומים שצריך לפרסם בעיתונות.
אפרת נחלון: דובר פה במיוחד על מכרזים.
אפרת נחלון: חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ שאלה מה יקרה עם בעלי עסקים קטנים אם לא יתפרסם בעיתונות.
אפרת נחלון: רציתי להזכיר שמה שמתפרסם בעיתונות אלו רק תנאי הסף.
אפרת נחלון: יתר תנאי המכרז ממילא נמצאים באינטרנט.
אפרת נחלון: כלומר, גם בעל עסק קטן יצטרך בסופו של דבר להגיע לאינטרנט.
אפרת נחלון: השאלה היא מה יהיה גודל המודעה בעיתון.
אפרת נחלון: האם זה מודעה קטנה שאומרת לו: דע לך, כנס לאתר האינטרנט יש מכרז או מודעה גדולה של 1,500 מילים שמתחילה ומפרטת את כל תנאי הסף באופן שמייקר מאוד לממשלה א הוצאות הפרסום – זה דבר ראשון.
אפרת נחלון: הדבר השני, לגבי הרעיון של לחכות שלוש-חמש שנים ולראות מה קורה אם מפרסמים במקביל בשני המקומות – אני חושבת שחבל לחכות את שלוש השנים היקרות האלה כי בעצם כבר נעשתה עבודה מפורטת מאוד של צוות שהיו בו גם משרד האוצר, גם משרד המשפטים וגם לפ"מ.
אפרת נחלון: הצוות הזה נתן מקום מאוד מאוד חשוב לשיקולים, באמת כמו שאמרת, מה קורה עם עסקים קטנים או אנשים שהם עם גישה פחותה לאינטרנט ואמרו אלו דברים באמת עדיין ימשיכו ויתפרסמו בעיתונות כדי לתת מענה לאנשים שאין להם גישה לאינטרנט.
אפרת נחלון: הנושא של מימון ישיר ולא עקיף – כמו שהזכירו כאן, למעשה כבר היום קיימת הסובסידיה הסמויה הזאת לעיתונות.
אפרת נחלון: זו בעיה שזה נעשה בצורה סמויה ולא ישירה.
אפרת נחלון: רוצה הממשלה או רוצה הכנסת לתמוך זה צריך להיעשות בצורה ישירה דווקא בגלל השיקולים שחברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ העלתה שחלילה יאמרו שהמדינה או הממשלה קנתה את העיתונות.
אפרת נחלון: דווקא בצורה שבה הדברים יהיו גלויים ויהיה ברור לפי איזה קריטריונים איזשהו עיתון מקבל תמיכה, זה יהיה הרבה יותר גלוי מאשר הצורה שבה זה נעשה היום של לפי איזה עיתון בוחרים לפרסם בו.
אפרת נחלון: אלו הם הדברים.
כרמל שאמה-הכהן: ינון אנגל, משנה למנכ"ל ידיעות אחרונות, בבקשה.
ינון אנגל: אני אנסה לעשות את זה קצת בקצרה.
ינון אנגל: קודם כל, לגבי המספרים.
ינון אנגל: אני חושב שהמספר הנכון, ואני אומר את זה מידע אישי, לא עובר את ה-20 מיליון בשנה.
ינון אנגל: אני אומר בוודאות, המספרים של מנכ"ל לפ"מ הם נכונים.
ינון אנגל: זה לא עובר את ה-20 מיליון בשנה במקסימום.
כרמל שאמה-הכהן: כן, אבל ראינו עוד קטגוריה אחת שזה עוד 20 מיליון.
ינון אנגל: לא, לא.
ינון אנגל: היא מעבירה דרך לפ"מ, אני שאלתי אותה.
ינון אנגל: הוא יודע בדיוק את הסכומים שהוא משלם.
ינון אנגל: כל מה שהיא מעבירה, היא מעבירה דרך לפ"מ.
ינון אנגל: זה לא 20% מיליון נוספים, 20 מיליון, אלא הם כלולים בתוך זה.
ינון אנגל: 2,500 – אני לא יודע מאיפה המספר הזה, אני לא התכוננתי לעניין הזה.
ינון אנגל: זה מופרך, אין כאלה מחירים בעיתונות.
ינון אנגל: זה כנראה פתיחת תיק ופרסום וכל הדברים האלה.
ינון אנגל: מתוך ה-20 מיליון שהולכים לכאורה מתקציבי הממשלה אני מעריך שאולי חצי, או בין 40% ל- 50% בעצם ממומן על-ידי האזרחים בסופו של דבר, ולא יוצא מהכיס של אוצר המדינה.
ינון אנגל: זה לגבי המספרים כדי שנדע איפה אנחנו עומדים.
ינון אנגל: אני חושב שמנכ"ל לפ"מ הסביר בדיוק מה קרה בשוק העיתונות, איך היתה התמוטטות מחירים, איך ירדו המחירים וכד'.
ינון אנגל: דיברו פה על בעיית העצים, ובמשפט אחד אני רוצה לומר שסך הכל העיתונות בארץ צורכת בערך 150 אלף טון לשנה, כל העיתונים כולם.
ינון אנגל: אם אנחנו ניקח את מודעות הממשלה אני לא יודע אם נגיע ל-10 טון, אולי אולי.
ינון אנגל: מדברים על אותם עמודים ועל לחסוך עצים, עושים מזה הרבה הרבה רוח.
ינון אנגל: אני מוכן לעשות חישוב ולהראות כמה אינצ'ים יש בפרסום.
כרמל שאמה-הכהן: כמה עמודים יש בעיתון יומי?
ינון אנגל: בין 100 ל-120 ביום חול, ומעל 400 בימי שישי.
ינון אנגל: אני מודיע לכם, אני לא חושב שזה עובר את ה-10.
ינון אנגל: 20 טון יהיה המקסימום.
ינון אנגל: 20 טון כל מודעות הממשלה אם אני אתרגם אותן לטונות נייר, מתוך 150 מיליון שנתי שכל העיתונות צורכת אולי פרסומי הממשלה.
ינון אנגל: היו פה הרבה דיבורים על כריתת יערות ולכלוכים וכד' ואני רק רוצה שנשים את הדברים בפרופורציה.
כרמל שאמה-הכהן: זה צריך להיות לפחות 3,000 טון.
ינון אנגל: אני מוכן לעשות את הבדיקה אם זה כזה קריטי.
ינון אנגל: אני מדבר מהאופוזיציה, שלא יהיה ספק.
כרמל שאמה-הכהן: כולם פה מדברים מהאופוזיציה.
ינון אנגל: הרעיון להוריד את הפרסומים האלה מהעיתונות זה פשוט הסתרת מידע מהציבור, פשוט הסתרת מידע מהציבור.
כרמל שאמה-הכהן: באיזה מובן?
ינון אנגל: אם אני גר בתל אביב ואני מחפש שינויים שעיריית תל אביב מבצעת באזורים שלי, אני בחיים לא אכנס לאינטרנט לחפש את זה.
ינון אנגל: אני דרך אגב פותח עיתון שאני קורא אותו ואני רואה שם את הידיעות.
ינון אנגל: אני מחפש את האזור שבו אני גר ואז אני עולה על זה.
ינון אנגל: אני לא חושב שמישהו סביר במדינת ישראל ייכנס לאתר לחפש אולי באזור שלו ברמת אביב או בדרום תל אביב האם מישהו הלך וסגר גג או שהוא הולך להקים מבנה.
ינון אנגל: הדברים האלה לא קורים, הם לא קיימים.
ינון אנגל: אני מצטרף למה שאמרה חברת הכנסת שמאלוב-ברקוביץ.
ינון אנגל: אם הממשלה רוצה אף אחד לא מונע ממנה להקים אתר.
ינון אנגל: היא יכולה להריץ את זה X שנים, תעשה בדיקה, תראה מה קורה באתר הזה, מה התגובות, תעשה סקרים, ואחר כך תקבל החלטה מושכלת.
ינון אנגל: היום זה להרוג את הדבר הזה לפני שמישהו בכלל בדק וראה.
ינון אנגל: אתם רוצים פרסום ממשלתי – הרי מדובר על אתר ממשלתי, אף אחד לא מונע ממדינת ישראל.
ינון אנגל: אמר פה החבר, יש בעיה של משאבים.
ינון אנגל: תחפשו את המשאבים.
ינון אנגל: ה-20 מיליון האלה שהם בשביל העיתונות - ואני מצטרף למה שהחבר אמר, מדברים על השולי – כשהעיתונות היתה בשיא פריחתה זה לא היה כסף אקוטי.
ינון אנגל: היום הכסף הזה הוא סופר אקוטי.
ינון אנגל: קראתי אתמול בעיתון שלמעריב אין כסף לשלם משכורת, אז על מה אתם מדברים בכלל?
ינון אנגל: על מה אתם מדברים?
ינון אנגל: פשוט רוצים לקחת, על-ידי חיסכון כזה או אחר להרוג את אספקת המידע לציבור ולפגוע בעיתונות.
ינון אנגל: אני לא רוצה לעבוד בעיתון שאני יודע שהוא מקבל סובסידיה מהממשלה, לא רוצה לעבוד.
ינון אנגל: זה לא יהיה עיתון, זה יהיה פמפלט.
ינון אנגל: יש היום כבר כמה עיתונים כאלה אולי בארץ, אחד מוביל.
ינון אנגל: אנחנו לא רוצים שזה יהיה.
ינון אנגל: אם מישהו סביב השולחן הזה יסתכל על עצמו בראי וירצה דמוקרטיה אמיתית, לא רוצה שהעיתון הזה ידע שבסוף החודש הוא מקבל צ'ק מהממשלה.
ינון אנגל: חבל על העיתונות, בואו נסגור את העיתונות.
ינון אנגל: זה מה שיהיה.
ינון אנגל: לסיום, בדקנו קצת מה קורה בעולם.
ינון אנגל: בצרפת סרקוזי הודיע על הכפלת הפרסום הממשלתי בעיתונות.
ינון אנגל: בבריטניה הוצע לחייב רשויות ממשל להגביר את הפרסום בעיתונות.
ינון אנגל: בבלגיה הממשלה יצרה קרן הון לרכישת שטחי פרסום בעיתונות.
ינון אנגל: בדנמרק נתנו פטור ממע"מ על הפרסום בעיתונות כדי לעודד את זה.
ינון אנגל: בגרמניה יש איזה חוק גם כן לפטור ממע"מ לעיתונות.
ינון אנגל: אם אתם רוצים שיהיה סבסוד ישיר תסגרו את כל העיתונות.
ינון אנגל: לא צריך, יהיה פמפלט ממשלתי.
ינון אנגל: יש כמה מדינות שכך זה עובד, אבל הן הולכות ומתמעטות.
ינון אנגל: אני לא רוצה להופיע פה כנעבעך, זה לא המצב.
ינון אנגל: אבל שתבינו לקראת מה אתם מוליכים.
ינון אנגל: הבעיה העיקרית היא שאתם מונעים מידע מהציבור, זאת הבעיה ועל זה אתם צריכים להתמודד.
ינון אנגל: הסכום שלפ"מ משלמת הוא הסכום האמיתי.
ינון אנגל: כל יתר המספרים הם ממש לא רציניים.
ינון אנגל: אנחנו מקבלים את כספי האוצר דרך הלפ"מ, ואני אומר בוודאות.
ינון אנגל: אני מכיר את המספרים שלנו, לא עוברים את ה-20 מיליון שקל בשנה במקסימום.
ינון אנגל: סיימתי, תודה.
אורי אורבך: אפרת אורבך, דוברת משרד הפנים.
אורי אורבך: אני מתייחסת בדברים שלי אך ורק לחוק התכנון והבנייה.
אורי אורבך: חוק התכנון והבנייה הוא חוק מאוד מפורט שעוסק בעיקרו גם בהליכי תכנון וגם בהליך שיתוף הציבור.
אורי אורבך: הליך שיתוף הציבור מבוצע בכמה אמצעים, הודעות וכינוסים שעושים למי שרלוונטי.
אורי אורבך: הכלי המרכזי בשיתוף הציבור הוא פרסום.
אורי אורבך: המשרד סובר שבעת הזאת שלא כולם נגישים לאינטרנט, במידה ויימנע הפרסום בעיתונות ויהיה אך ורק פרסום באינטרנט, אז חלק הציבור למעשה לא יהיה נגיש למידע.
אורי אורבך: אני רוצה לתאר מה החוק קובע ומה המצב הקיים היום כדי להסביר איך זה כן מתבצע, ואז אפשר יהיה לבחון האם המצב הקיים דרוש שיפור.
אורי אורבך: החוק קובע במפורש מה ההגדרה של איפה צריך לפרסם כל מודעה.
אורי אורבך: צריך לפרסם כל מודעה של תכנון ובנייה בעיתון אחד ארצי נפוץ.
אורי אורבך: היום כולם יודעים מי הם שלושת העיתונים הארציים הנפוצים, ועיתון ארצי נוסף שאיננו נפוץ כמו שלושת הראשונים.
אורי אורבך: במידה ויש צורך לקהלים מיוחדים נדרש מקומון או עיתון בשפה הערבית או בשפה הרוסית.
אורי אורבך: במקביל, משרד הפנים באתר שלו מפרסם את כל הודעות התכנון והבנייה.
אורי אורבך: אפשר למצוא אותן במנוע חיפוש, או דרך התוכנית הספציפית שאתה מחפש, או לבקש את כל הודעות התכנון והבנייה האחרונות שפורסמו והמחשב יציג אותן.
אורי אורבך: לגבי דברים שנאמרו פה - ראשית, קיים פרסום באינטרנט וקיים פרסום בעיתונות.
אורי אורבך: אם המחוקק או הממשלה ידרשו שיהיה גם פרסום נוסף באתר ייעודי של הממשלה או באתרי אינטרנט נוספים, הכול תלוי בתקצוב ובכלים טכנולוגיים.
אורי אורבך: איך מבוצעים הפרסומים בשטח?
אורי אורבך: קודם כל, רציתי להעיר הערה.
אורי אורבך: הפרסום של חוק התכנון והבנייה לא מבוצעים רק על-ידי הממשלה.
אורי אורבך: הם מבוצעים גם על-ידי יזמים פרטיים, והרבה מאוד על-ידי הרשויות המקומיות.
אורי אורבך: המספר החסר פה וה-20 מיליון זה כמה כסף הרשויות המקומיות שמות על הנושא הזה, כמה כסף היזמים שמים על הנושא הזה.
אורי אורבך: אני לא יודעת את המספר הזה כי לא אני המקור לדעת אותו.
אורי אורבך: לגבי תמיכה בעיתונות כפי שנאמר פה – אני לא בטוחה שחוק התכנון והבנייה ממש תומך בעיתונות מכיוון שלפי החוק נדרש פרסום בעיתון אחד נפוץ.
אורי אורבך: אז מה שעושים כולם, ואני אגלה לכם מה אני עושה, אני לוקחת את העיתון הנפוץ הכי זול שהוא גם הכי פחות נפוץ, ונכון להיום זה מעריב, ויש לי דיל בלפ"מ עם הארץ, וביחד זה יוצא לי הכי זול.
אורי אורבך: להגיד לכם שזה נפוץ ונגיש לכל הציבור?
אורי אורבך: לא, זה הדיל שלפ"מ מציעים לי.
אורי אורבך: בזה סיימתי את דבריי.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לא, לא.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה את רוצה להגיד בזה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: שעל אף שכתוב העיתון הנפוץ ביותר את - - -
אורי אורבך: לא, לא כתוב הנפוץ ביותר.
אורי אורבך: כתוב אחד משלושת הנפוצים.
אורי אורבך: מכיוון שלכל חוק נכנס גם שיקול כלכלי אז ברגע שהמחוקק לא אומר לי שאני חייבת לפרסם בידיעות אני אבחר בשיקול הכלכלי את העיתון הכי זול שהוא מעריב.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ומה עם החשיפה?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: איך את מתייחסת לחשיפה?
אורי אורבך: מן הסתם נוצר מן מצב כזה שכולם יודעים שמודעות תכנון ובנייה מפורסמות במעריב והארץ והם קוראים את העיתונים האלה אם הם רוצים לדעת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: האם את לא חושבת שאם היית מפרסמת את זה בעיתון ארצי נפוץ באמת היית מקבלת יותר - - - ?
אורי אורבך: סליחה, החוק מחייב אותי באחד משלושת העיתונים הנפוצים, ומעריב הוא אחד מהם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מבינה, השאלה היא לא זאת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני שואלת, האם את מחפשת ללכת על-פי חוק ולעשות "וי" שפרסמת באחד העיתונים הנפוצים או שמעניין אותך החשיפה או שאת מעוניינת לצמצם הוצאות?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מה את מנסה לעשות?
אורי אורבך: אם החוק היה מחייב אותי לתת חשיפה בידיעות אחרונות זה מה שהייתי עושה.
אורי אורבך: אבל החוק מאפשר לפרסם באחד משלושת העיתונים הגדולים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את לא עונה, סליחה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: גברת, את מעוניינת בחשיפה או שאת מעוניינת - - -?
כרמל שאמה-הכהן: היא מעוניינת לחסוך עלויות.
אורי אורבך: אני מעוניינת בשיתוף הציבור ולחסוך עלויות ביחד.
אורי אורבך: אני פשוט תיארתי את המצב הקיים, זה הכול.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, אם המחיר היה יורד היית מפרסמת בעיתונים אחרים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את רצית להגיד את זה ולא אמרת עד הסוף שאם המחיר של ידיעות או עיתונים נפוצים אחרים היה יורד היית מפרסמת שם.
עמי צדיק: הבדיקה שלנו כללה גם את הרשויות המקומיות.
אורי אורבך: שלכם כן, של לפ"מ לא.
גדי מרגלית: אנחנו לא עובדים, רוב הרשויות המקומיות לא עובדות דרך הלפ"מ.
גדי מרגלית: כמעט כולן לא.
אורי אורבך: אז זה מספר חסר.
כרמל שאמה-הכהן: האם עוד מישהו רוצה לומר משהו?
כרמל שאמה-הכהן: האמת היא שוועדת הכלכלה כאשר היא מחוקקת לא מעט חוקים חדשים היא מקפידה בחוקים השונים לחייב גם פרסום באינטרנט.
כרמל שאמה-הכהן: בדרך כלל, באתר המשרד הרלוונטי.
כרמל שאמה-הכהן: כאשר חוקקנו גם את חוק הוו"דלים החלנו חובה מוגברת על פרסום בעיתונות.
כרמל שאמה-הכהן: אני חושב שהגדלנו את מספר העיתונים שיש חובה לפרסם לאור הרגישות של הליך תכנון הוו"דלי והכלים הדרמטיים שנתנו לוועדות התכנון מול הציבור שזקוק למידע כדי להתמודד ולהגיב להליכי התכנון.
כרמל שאמה-הכהן: אני חושב ששם הגברנו את החובה מחוק התכנון והבנייה המקורי.
כרמל שאמה-הכהן: אני חושב שהדיון פה די שירת את מטרתו כדי לקבל את ה-input מכל הפוזיציות השונות, מהזוויות השונות.
כרמל שאמה-הכהן: קיבלנו ממשרדי הממשלה השונים, מהעיתונים, מלפ"מ.
כרמל שאמה-הכהן: אנחנו נצטרך לגבש את העמדה במהלך הפגרה לאן אנחנו רוצים להמשיך עם הסוגיה הזאת.
כרמל שאמה-הכהן: אין ספק שיש פה לכאן ולכאן וצריך לקבל את ההחלטה.
כרמל שאמה-הכהן: אנחנו מודים לכולם על ההשתתפות בדיון, תודה.
כרמל שאמה-הכהן: אנחנו פותחים את הישיבה, על סדר-היום הצעת חוק הגנת הצרכן (תיקון - מחיר אחיד ברשתות שיווק), התשע"ב-2012, של חבר הכנסת עמיר פרץ, פ/3868.
כרמל שאמה-הכהן: ההצעה עברה בקריאה מקדמית ב-11 ביולי 2012.
עמיר פרץ: אדוני היושב-ראש, אני מאוד מודה לך על הזמן שהוועדה בראשותך מקדישה לנושא, למרות שאנחנו נמצאים ערב פגרה ואני יודע עד כמה סדר-היום של הוועדה עמוס.
עמיר פרץ: אבל אני חושב שזה נושא שהיה ראוי שאנחנו נקדם אותו גם ערב הפגרה, אין לי ספק שכל הגורמים שמעורבים יעשו מאמץ כדי שנוכל למצוא פתרון.
עמיר פרץ: הסוגיה היא מאוד פשוטה, לא אני המצאתי אותה.
עמיר פרץ: הרי רוב הסוגיות שאנשי הציבור מטפלים, בדרך כלל הן מתוך זעקות השבר של אנשים שמשמיעים אותן מפינות כאלה ואחרות בארץ.
עמיר פרץ: לצערי, זעקות השבר הפעם גם מהולות בתסכול מאוד גדול, מדוע?
עמיר פרץ: כי הרי על מה מדובר?
עמיר פרץ: מדובר על כך שאנחנו רוצים שכל רשת מזון בישראל תקבע מחיר אחיד למוצר בכל החנויות שלה בארץ.
עמיר פרץ: אין לנו בעיה עם תחרות, התחרות צריכה להתבצע בין הרשתות, שרשת אחת תתחרה ברשת שנייה, שיורידו את המחירים, זה בסדר גמור.
עמיר פרץ: אבל העובדה היא שנכנס לו לקוח בדימונה או בקריית שמונה או במגדל העמק או בשלומי ומוצא שעל אותו קפה נמס הוא משלם 20% יותר רק בגלל שהוא גר רחוק באותה רשת.
עמיר פרץ: ועכשיו בכלל, משרד המסחר והתעשייה, אני מבין, הולך לפתח איזושהי מערכת שאפשר לדעת את המחירים באופן מידי, אז בכלל התסכול יהיה מידי.
לאה ורון: זו הצעת חוק של יושב-ראש הוועדה.
עמיר פרץ: אני שמח, לא שמעתי על זה בדיון שהיה כאן עם קדמי.
כרמל שאמה-הכהן: זה מופיע גם במסקנות של קדמי.
עמיר פרץ: אז שם שמעתי.
עמיר פרץ: אני מאוד שמח על כך כי אם זה של יושב-ראש הוועדה אז יש לי ביטחון מוחלט שזה יעבור ושזה יקודם.
עמיר פרץ: אבל תאר לך, עד היום לפחות, ידעו יומיים לאחר מכן שמישהו שילם 20% יותר, עכשיו יידעו בזמן אמת.
עמיר פרץ: יהיה מישהו בדימונה, ילחץ, יגיד: וואלה, בתל-אביב 20% פחות בקפה, מיד לוקח רכבת, שני אוטובוסים וטס לשם, טס לשם.
עמיר פרץ: הרי זה לא להאמין לאיזה מצב הגענו.
עמיר פרץ: כל הניסיונות לתאר את התקורות זה חסר כל היגיון כלכלי.
עמיר פרץ: עם כל הכבוד לתקורות של השינוע, התקורות האחרות, של עלות השכירות, של עלות, לצערי, שכר העבודה של אותם העובדים שגם לעיתים יותר נמוך.
עמיר פרץ: כלומר, בסך הכול היה מקום שהיו צריכים דווקא להפחית את המחירים, דווקא בפריפריה היו צריכים להפחית את המחירים.
עמיר פרץ: אני חושב שהאמירה הכללית הזו שאומרים: אנחנו יודעים מה יקרה, כולם כבר מומחים: אנחנו יודעים מה יקרה.
עמיר פרץ: כמו שאמרו לי כשפעם ראשונה העליתי את הנושא של שכר מינימום, כל המומחים כאן, כולל בנק ישראל, אמרו: אתה יודע מה יקרה?
עמיר פרץ: תהיה אבטלה.
עמיר פרץ: זה מה שיקרה.
עמיר פרץ: עכשיו דוח בנק ישראל כותב שהמהלך הכי חשוב שהיה באותה תקופה הוא העלאת שכר המינימום כי זה גרם ליצירת מקומות עבודה נוספים, הפוך לחלוטין ממה שהמליצו.
עמיר פרץ: עכשיו יבואו נציגי המשרדים, לצערי הרב, ויגידו: זה יגרום לעליית מחירים.
עמיר פרץ: במקום שבדימונה יורידו 20%, יעלו ברמת אביב 20%.
עמיר פרץ: אני לא מקבל את זה.
עמיר פרץ: היום יש סבסוד צולב.
עמיר פרץ: היום הרשתות מסבסדות את המקומות החזקים דרך ייקור המוצרים במקומות החלשים כי הם נלחמים על נפשו של הצרכן במקום החזק, ולכן הם מסבסדים.
עמיר פרץ: אנחנו יודעים שהטיעון הזה, של מה העלויות, התקורות מסביב, הוא יכול להיות נכון, אז מה, מחר יהיה מחיר חשמל שונה?
עמיר פרץ: החשמל, מישהו יגיד שפריסת התשתיות יותר יקרה, אז מה נעשה?
עמיר פרץ: מחיר קילו-ואט שונה?
עמיר פרץ: מה נעשה, מחירי מים שונים?
עמיר פרץ: לצעירים שמגיעים הנה, גם היושב-ראש לא היה כאן באותה תקופה, אחד המכרזים הכי חכמים שהיו כאן שיצאו מוועדת הכלכלה, ההנחיות למכרז כשפרסו את רשת הכבלים בישראל והיו 3 חברות.
עמיר פרץ: החובה היתה על כל רשת, שכשהם לוקחים מעיר עם פוטנציאל רווח גדול הם חייבים לקחת לצידה גם את הערים הקטנות ומתחייבים שתוך 3 שנים יסיימו לרשת גם את אחרון המצפים, כי אמרו להם מראש: יכול להיות שאתם תפסידו פה, אבל אתם מרוויחים פה ואתם לא יכולים לקחת רק מה שנוח לכם, רק איפה שנראה לכם שהעוגה עמוסה בקצפת.
עמיר פרץ: אתם תיקחו את השירות שלכם על איזשהו תמהיל שגם נותן סיכוי לאותם תושבים באזורים אחרים.
עמיר פרץ: עכשיו אני אומר לנציגי המשרדים, אתם הרי יודעים יפה מאוד שההכנסה הממוצעת באזורי הפריפריה יותר נמוכה, אז ממה נפשך?
עמיר פרץ: דווקא ההוא שמרוויח יותר משלם פחות?
עמיר פרץ: זו המדינה שאנחנו שואפים אליה?
עמיר פרץ: תעזבו את הסיסמאות הריקות מתוכן האלה של: תחרות תפתור את הכול.
עמיר פרץ: תחרות לא פותרת את הכול.
עמיר פרץ: יש דברים שהרגולטור, שזו המדינה, צריך להיות הגורם המרכזי שיוצר מצב שכולם נהנים מהתחרות, והתחרות צריכה להיות בין הרשתות.
עמיר פרץ: זה בסדר גמור, התחרות צריכה להיות בין הרשתות.
עמיר פרץ: לכן, אדוני היושב-ראש, אני חושב שהנושא הזה זועק לשמיים.
עמיר פרץ: דרך אגב, אם ניקח משהו דומה, רשתות שמוכרות תרופות, אפילו ב"סופר פארם".