GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שאול שרצר: יש בתי-קולנוע שלא יכולים לאפשר את זה או להרשות את זה מכל מיני סיבות, גם בין השאר סיבות שקשורות לביטחון, גם בין השאר סיבות שקשורות באופן מאוד פרוזאי למבנה של התוכנית העסקית שלהם.
שאול שרצר: דהיינו, זה מה שמבדיל בבית-הקולנוע בין הפסד גדול לפעמים להפסד קטן יותר או לקצת רווח.
שאול שרצר: רק על מנת להביא כמה נתונים: מחיר כרטיס המרבי היום במדינת ישראל הוא 38 שקלים, מחיר הכרטיס הממוצע - - -
אתי בנדלר: זה מחיר מפוקח?
שאול שרצר: לא.
שאול שרצר: אני ממש מצטער שאני לא יכול להביא נתונים במקרו, אבל - - -
תמר פינקוס: והפופקורן 40 שקלים.
שאול שרצר: סליחה?
שאול שרצר: אם גברתי רוצה להגיד לי משהו, אני שומע.
שאול שרצר: מאחר שזומנו פעם ראשונה לישיבה הזאת – אני מבין שזאת לא ישיבה ראשונה בנושא – מאתמול להיום, קשה לי להביא יותר ממה שאני מביא עכשיו על קצה המזלג.
שאול שרצר: ולכן, התחלתי מתיאור המצב בפועל על מנת שאובן אחרי זה, מה באמת העמדה כלפי התיקון בכלל.
שאול שרצר: אז המחיר הממוצע של כרטיס במדינת ישראל הוא 34 שקלים, המחיר לאחר מס הוא 27 שקלים, המחיר נטו לקולנוע הוא 13.5 שקלים, כיוון שהחלק הארי של הכרטיס הולך למפיצי הסרט ובעליו.
שאול שרצר: מה-13.5 שקלים האלה צריך עוד לשלם ארנונה, שכר עובדים, אחזקה, שדרוג של הקולנוע.
שאול שרצר: רק אסביר לאדוני שבמדינת ישראל, למשל, כמעט בכל בתי-הקולנוע יש הקרנה דיגיטלית.
שאול שרצר: זאת אומרת שלפני בין חצי שנה לשלוש שנים התחילו בתי-הקולנוע במעבר ממכונות ההקרנה של הצלולואיד למכונות ההקרנה היותר חדישות.
שאול שרצר: לא אלאה את אדוני כמה כסף זה עלה, לא אומר לאדוני באיזה תדירות צריך להחליף את הכיסאות, לא אכניס את אדוני לענייני האחזקה השוטפת בבתי-הקולנוע, שמטיבם של מקומות שהמעבר של אנשים בהם הוא כל כך גדול, נדרשת תחזוקה שוטפת יקרה יותר.
שאול שרצר: צריך לשלם חשמל כמובן, וכל מיני הוצאות כאלה, שבמקרה הטוב, מהקולנוע עצמו המאזן בסוף היום הוא בערך אפס.
שאול שרצר: אז נשאר המזנון.
שאול שרצר: לכן, מה שקורה כיום, יש בתי-קולנוע שלא יכולים להרשות לעצמם את הלוקסוס הזה, במירכאות, להרשות להכניס גם מאכלים ומשקאות חיצוניים.
שאול שרצר: עכשיו, הדגש הוא באמת כמו שנתבקש פה, אותם מאכלים, מכיוון שבשום פנים ואופן לא מסיבות ביטחוניות ולא מסיבות אחרות, אי-אפשר להכניס, למשל, חמגשיות או מזון חם או מזון מטוגן, מכיוון שזה פוגע בציוד בתוך בתי-הקולנוע.
שאול שרצר: עכשיו, אחרי שאמרתי לאדוני מה המצב היום.
שאול שרצר: אנחנו לא חושבים שבמציאות כזאת צריך עוד חקיקה לעניין הזה.
שאול שרצר: לכן, זאת הסיבה הקרדינלית שבגללה אנחנו לא חושבים שצריך להוסיף את התיקון הזה.
שאול שרצר: נגזרות מזה עמדות משפטיות שנדמה לי, בין היתר – זה לא הנוסח שיעבור שיהיה נכון, הוא לא יעמוד במבחנים חקיקתיים, לדעתי.
שאול שרצר: לא נעשתה פה - - -
כרמל שאמה-הכהן: באיזה מבחן זה לא עומד?
שאול שרצר: זה לא עומד במבחן הסבירות, אדוני.
שאול שרצר: יש פה כל כך הרבה חורים.
שאול שרצר: זה המקום להוסיף נורמה כזאת?
שאול שרצר: הקריאה השנייה והשלישית לחוק הגנת הצרכן?
אתי בנדלר: כל חוק צריך לעמוד במבחנים חוקתיים.
כרמל שאמה-הכהן: חוקתיים, לא סבירים.
שאול שרצר: אחד מהם זה סבירות.
כרמל שאמה-הכהן: לא, זה נראה לי מינהלי יותר.
שאול שרצר: אני לא בטוח.
אתי בנדלר: מידתיות אולי, אדוני מתכוון.
שאול שרצר: הסבירות של החקיקה עצמה, של התהליך של החקיקה, נדמה לי - - -
אתי בנדלר: אה, אתה מדבר על תהליך חקיקה?
שאול שרצר: גם.
שאול שרצר: אני לא חושב שהמקום להכניס נורמה כל כך קרדינלית שהמשמעות שלה - -
תמר פינקוס: להציל את הצרכן.
שאול שרצר: - - לדעתי עוברת כחוט השני, לאו דווקא רק בחוק הזה, שהיא מתחילה בו ומסתיימת בו.
שאול שרצר: לא בטוח שנכון להכניס אותו בקריאה שנייה ושלישית מאתמול להיום בנוסח שלו שמלא, לדעתי, מקומות שיכולים להוביל אותנו לפרשנויות שונות ומשונות של שתי השורות האלה.
שאול שרצר: ומחוץ לזה, יש הרבה דברים שמבחינה עובדתית הוצגו פה פשוט לא נכון.
שאול שרצר: למשל, למה לא מסעדות?
שאול שרצר: למה החזקה הזאת שמסעדות זה בסדר?
שאול שרצר: לא נראה לי בקבוק היין במסעדה, אביא יין מהבית.
שאול שרצר: אגב, אפשר לעשות את זה.
שאול שרצר: לוקחים דמי חליצה, ואני יכול לשתות את בקבוק היין שלי ולשלם עליו כמה שאני רוצה ואיפה שאני רוצה.
שאול שרצר: ומה מחר?
שאול שרצר: לא ימצא חן בעיני המחיר של השוט ויסקי בבר, אביא אותו מהבית.
שאול שרצר: למה לא? לא רואה שום סיבה לעצור בבתי-הקולנוע.
שאול שרצר: מהצד השני, ולאור המצב העובדתי בשטח, נדמה לי שזה מספיק מה שקורה בשטח.
שאול שרצר: אם נלך ונחפש את המצוין, לדעתי הוא האויב של הטוב.
כרמל שאמה-הכהן: איך אתה מציע לטפל במחירים המופקעים לא רק בבתי-הקולנוע?
שאול שרצר: לדעתי, אם רוצים ליזום טיפול במחירים המופקעים, ואני אומר את זה במירכאות, מכיוון - - -
כרמל שאמה-הכהן: במחירים – בוא לא נכנס לזה.
שאול שרצר: במחירים, בסוגיית המחיר.
שאול שרצר: נדמה לי, שהמקום לטפל בזה הוא ביוזמה נפרדת לעניין הזה, שצריכה לבדוק קודם כל באמת מה המצב בשטח.
שאול שרצר: לעשות גם איזושהי השוואה או מחקר השוואתי או לקבל נתונים השוואתיים הן בארץ והן בעולם לעניין הזה.
שאול שרצר: מכיוון שאני חי בתוך תחומי הצר, ממה שבדקתי ב-24 שעות האחרונות, כלפי העולם אנחנו במצב מצוין – אין פה הפקעת מחירים, אין פה מחיר מוגזם, צריך לקחת את הדברים בפרופורציה.
שאול שרצר: כמו שהסברתי, כל עסק יש לו איזושהי תוכנית כלכלית, שבסופו של היום היא ההתכנות שלו למעשה.
שאול שרצר: ברור שאנחנו לא רוצים עכשיו להכריח את בתי-הקולנוע ביוזמת החקיקה הזאת, שכתוצאה ממנה יכול להיות שבתי-הקולנוע החלשים ייפגעו.
שאול שרצר: למה?
שאול שרצר: כי בתי-הקולנוע החלשים הם אלה שבפריפריה, למשל.
שאול שרצר: ואנחנו חוזרים הלוך וחזור על המנטרה, שגם הציבור בפריפריה צריך ליהנות מחיי תרבות מלאים, יפים, בדיוק כמו במרכז.
שאול שרצר: ולכן, למשל, זאת סוגיה שצריך לשקול אותה.
שאול שרצר: אני בטוח שאם הייתי מוזמן או שהיינו מוזמנים לישיבות הקודמות, העניין הזה היה עולה בצורה הרבה יותר מקיפה מאשר עכשיו, כשאדוני רוצה לנקות את השולחן מהחוק הזה היום.
שאול שרצר: אבל עם כל הכבוד - - -
כרמל שאמה-הכהן: לא חייב היום.
שאול שרצר: אם תהיה יוזמה כזאת – אני מבטיח שכמו שאנחנו משתתפים בכל היוזמות שאנחנו מוזמנים אליהן ומשתפים פעולה עם כולן, כולל בענייני נגישות, כולל בכל העניינים שנוגעים לבתי-הקולנוע בפרט ולענייני התרבות בכלל במדינת ישראל – אנחנו אחרונים לשים לה מכשול.
שאול שרצר: אנחנו תמיד הולכים בראש היוזמות האלה, מכיוון שאנחנו יודעים דבר אחד, עדיף הקולנוע שפועל בצורה הכי גרועה, מאשר היוזמה הכי טובה שבית-קולנוע לא יכול לפעול בגדרה, כי אנחנו חיים מזה.
שאול שרצר: אנחנו חיים מהצופים, אנחנו רוצים לתת להם את השירות הכי טוב שניתן.
שאול שרצר: אסיים במשפט אחד אחרון, שבדקתי גם כן ב-24 שעות האחרונות, מבחינת השירות אין דומה לנו.
שאול שרצר: מה זה שירות?
שאול שרצר: מספר הסדרנים למספר המושבים, השירותים שניתנים, טיב הציוד בקולנוע, ובכלל, אנחנו באחד המקומות הכי גבוהים בעולם.
שאול שרצר: ולכן, אדוני, אני מבקש באמת לקחת את היוזמה הזאת אולי למקום אחר ולזמן אחר.
שאול שרצר: ולא סתם אמרתי על המצב, אפשר לבדוק אותו, כי במציאות המצב הזה מתקיים במרבית בתי-הקולנוע, כמו שאמרתי.
תמר פינקוס: המלה מרבית צריכה לצלצל.
תמר פינקוס: אבל מראש, כמו שאמרתי בהתחלה, אנחנו לא מדברים רק על בתי-קולנוע.
תמר פינקוס: אנחנו מדברים על קרקסים ועל מגרשי כדורגל.
תמר פינקוס: ולהגיד שמצבנו יותר טוב מאשר בעולם, אנחנו הכי זולים, אז אני רק רוצה להזכיר לאדוני – אתמול ישב כאן שרון קדמי והראה מה מצבנו מול מחירי המזון למיניהם בעולם.
תמר פינקוס: אז איך יכול להיות, אם המזון פה ככלל יותר יקר מאשר במדינות ה-OECD, שפתאום בקולנוע הוא זול.
תמר פינקוס: אז אני לא בדקתי בקולנוע, אבל אני יושבת גם בוועדה להוזלת מחירי הנופש, שחלה גם על מחירים בפאבים ועל מזונות, לא נתקלתי בתופעה ששם זה יותר זול.
תמר פינקוס: ברור לי שעסקים רוצים לעשות רווחים לא על עצם העסק שלהם, אלא גם על דברים נלווים, אז על זה הם משלמים מס הכנסה ועל זה הם משלמים ארנונה, וצר לי וקשה להם, לכולנו קשה, אבל אז הם עושים את הקופה על הפופקורן, על הנקניקייה, על הוופלה ועל המים.
תמר פינקוס: ולכן, הטענה שבגלל זה ייסגרו בתי-הקולנוע היא לא טענה.
תמר פינקוס: לא אמרנו לא למכור.
תמר פינקוס: אבל אם הם לא רוצים שאנשים יביאו את האוכל מבחוץ, יתכבדו וימכרו את זה באותו מחיר כמו בסופר.
תמר פינקוס: אנשים לא יבואו מהבית עם אוכל.
תמר פינקוס: ועדיין, הם יוכלו להרוויח בדיוק כמו שמרוויחים ברשתות השיווק וברשתות המזון ובחנויות המכולת.
תמר פינקוס: ולהזכיר רק לאדוני, בפריפריות המזון יותר יקר מאשר במרכז.
תמר פינקוס: ומי שילך שם לקולנוע, אולי הוא יקבל תרבות, אבל הוא ישלם על זה המון כסף באוכל.
תמר פינקוס: אז אנחנו אומרים לכולם, אנא תמכרו ותעשו תחרות.
תמר פינקוס: אתם לא יודעים לעשות תחרות?
תמר פינקוס: אנחנו נעשה לכם אותה.
תמר פינקוס: אנשים יתחילו להביא מהבית, יפסיקו לקנות ב-20 שקלים או ב-15 שקלים או ב-10 שקלים את הבקבוק, כי אפשר לקנות אותו ב-6 שקלים, אז תמכרו אותו ב-6 שקלים.
תמר פינקוס: מבטיחה לכם שכולם יקנו שם.
תמר פינקוס: אף אחד לא ירצה להביא מהבית.
תמר פינקוס: אף אחד לא אוהב לבוא עם שקיות.
חנה טירי: הערה נוספת, דיברת על חמגשית ושזה ילכלך.
חנה טירי: אנחנו מדברים על זה שאסור למנוע מהצרכן להביא למקום העסק מזון ושתייה, שהוא מוכר במקום.
חנה טירי: זאת אומרת, אם אתה לא מוכר חמגשית או שאתה לא מוכר נקניקייה בלחמנייה, אז אתה יכול לאסור על הצרכן להכניס את זה פנימה.
חנה טירי: תקרא את הנוסח.
תמר פינקוס: ברור.
תמר פינקוס: אם אתה מוכר לחמנייה עם נקניקייה, אז - - -
חנה טירי: אבל אם אתה מוכר פופקורן ואתה מוכר פסק זמן והוא עטוף או אם אתה מוכר שתייה קרה, תיתן לי להכניס שתייה קרה.
חנה טירי: אתה יכול להגיד לי: אני לא מוכן שתיכנס שתייה חמה ואני גם לא מוכר אצלי.
חנה טירי: בסדר, זה לגיטימי.
חנה טירי: אבל אם אתה מוכר שתייה קרה במקום שלך, תיתן לי להכניס שתייה קרה, מים, סודה וכו'.
חנה טירי: זה לגבי ההערה של החמגשית, שזה עלול ללכלך וכו'.
חנה טירי: ככל שאתה לא מוכר, אין בעיה למנוע מהצרכן להכניס.
כרמל שאמה-הכהן: בטיעון המהותי לא הצלחת עדיין לשכנע אותי.
כרמל שאמה-הכהן: לגבי הפרוצדורה, למען הסר ספק, למען הזהירות, למרות שאני גם לא רואה איזושהי בעיה, ההקשר ברור בהקשר לכאן.
כרמל שאמה-הכהן: מבחינת הזמנים, שאתה אומר שזומנת רק אתמול, אז לגבי הסעיף הזה אקיים ישיבה נפרדת.
כרמל שאמה-הכהן: לא נכריע בזה היום.
כרמל שאמה-הכהן: אבל אם אתה רוצה לשנות את ההכרעה שצפויה להתקבל כאן, אז תבוא עם נתונים ועם תשתית מהותית יותר.
תמר פינקוס: לא נתונים על הוצאות של בית-קולנוע על ארנונה, זה ממש לא רלוונטי.
כרמל שאמה-הכהן: נתונים משכנעים.
תמר פינקוס: כי אחרת אבוא עם נתונים כמה עולה לי לגור בבית, גם כמה אני צריכה לשלם אחר כך בשביל זה – גם אני משלמת ארנונה.
שאול שרצר: אני יכול רק להתייחס?
כרמל שאמה-הכהן: אנחנו לא מקבלים עכשיו החלטה על זה פה אחד, לאחר שהתייעצתי עם היועצת המשפטית של הוועדה, רק בגלל הטיעון הפרוצדורלי, כדי שנלך על קרקע בטוחה, אז נקבע ליום ראשון, כנראה.
שאול שרצר: נזומן?
כרמל שאמה-הכהן: תזומנו, בטח.
שאול שרצר: אני רוצה להתייחס למשפט אחד שחברתי פה אמרה, כנראה שהיא לא הבינה את מה שאמרתי.
שאול שרצר: המזנון והקולנוע חד המה.
שאול שרצר: לא רק בארץ, בכל העולם.
שאול שרצר: זה לא שבתי-קולנוע ייסגרו אם המחיר ירד או משהו כזה.
שאול שרצר: זאת עובדה.
שאול שרצר: זה נוגע לאותו בסיס כלכלי והפעלתי.
כרמל שאמה-הכהן: מישהו מונע ממך להעלות את מחיר הכרטיס?
שאול שרצר: כן.
כרמל שאמה-הכהן: מי?
שאול שרצר: הקהל.
תמר פינקוס: ברור, מצוין.
תמר פינקוס: הנה התשובה.
שאול שרצר: נורא פשוט.
כרמל שאמה-הכהן: הסבסוד הצולב בעייתי.
כרמל שאמה-הכהן: אני לא יודע אם יש סבסוד צולב.
שאול שרצר: רגע, הסבסוד לא צולב, כי זה אותו עסק.
שאול שרצר: מה היא רוצה עכשיו?
שאול שרצר: שאעלה את מחיר הכרטיס?
תמר פינקוס: לא, שתוריד את מחיר המזון.
שאול שרצר: אבל זה אותו דבר, הרי בסך הכול זה אותו מחיר.
שאול שרצר: או שלא מבינים אותי או שלא רוצים להבין אותי.
שאול שרצר: בשני המקרים זה בסדר גמור.
תמר פינקוס: אם תמכור כרטיס ב"הכל כלול", זה בסדר.
שאול שרצר: עוד נקודה, למה שאמכור במחיר של רשתות השיווק ולא במחיר של ה"פיצוציות" או של בתי-המלון?
כרמל שאמה-הכהן: אף אחד לא ביקש ממך.
שאול שרצר: הם ביקשו.
שאול שרצר: למה רשתות השיווק?
שאול שרצר: היא אמרה "רשתות השיווק", הן גם מרוויחות.
שאול שרצר: כן, גם הקמעונאים וגם "רמי לוי" מרוויח.
שאול שרצר: הוא לא מקרין סרטים שם.
שאול שרצר: אם אמכור את המשקאות שלי במחיר של הבר, שעל-יד הבית של אותו אחד שהולך לבלות בבית-קולנוע, זה גם טוב בשבילי, המחירים יעלו.
שאול שרצר: אז למה לבוא לי עם דוגמאות שלא ממין העניין בכלל?
שאול שרצר: אז אני אומר, אנחנו פועלים לפי מודל רווח או מודל כלכלי - - -
כרמל שאמה-הכהן: כמה עולה פחית קולה ב"פיצוצייה"?
כרמל שאמה-הכהן: 6 שקלים?
תמר פינקוס: אגיד לך, קניתי אתמול דיאט קולה – 7.5 שקלים, בתל-אביב.
שאול שרצר: כמה עולה בקבוק קולה בבית-מלון?
תמר פינקוס: לא קניתי.
אתי בנדלר: כמה עולה כאן בכנסת?
אביגל כספי: 11 שקלים.
הילה דוידוביץ: 11 שקלים.
זאב פרידמן: כמה עולה בקבוק מים?
אתי בנדלר: זה בכל מקום.
כרמל שאמה-הכהן: מה, בקבוק?
הילה דוידוביץ: בקבוק מים 8 שקלים.
הילה דוידוביץ: קניתי היום.
חנה טירי: 9 שקלים.
הילה דוידוביץ: וזה 8 שקלים.
זאב פרידמן: גם בכנסת.
כרמל שאמה-הכהן: שערורייה, דרך אגב.
תמר פינקוס: ולעומת זאת, תה עולה 10 שקלים וקפה 8 שקלים.
אתי בנדלר: אבל לא מונעים מאנשים להביא את שלהם.
אתי בנדלר: רק צריכים לעבור שיקוף.
שאול שרצר: ובבית-מלון, כמה עולה?
כרמל שאמה-הכהן: אגב, עד למפעיל הקודם זה היה 5 או 6 שקלים.
כרמל שאמה-הכהן: זה המחיר.
כרמל שאמה-הכהן: איזו עלייה זו.
הילה דוידוביץ: זה היה 5 שקלים.
חנה טירי: הם העלו את המחירים בצורה דרסטית.
אתי בנדלר: נכון, זו הנקודה, שאת יכולה להביא את בקבוקך.
אתי בנדלר: תעברי שיקוף, אין מניעה ביטחונית, יאפשרו לך להיכנס עם זה.
תמר פינקוס: אני יכולה להביא אתי לכאן איזה בקבוק שתייה ואני יכולה להביא אתי סנדוויץ', ואני לא חייבת לקנות.
ענת בן עזרא: גם ב"פיצוצייה" את לא חייבת.
שאול שרצר: אגב, גם לבית-הקולנוע, ולא ראיתי חקיקה כזאת של הכנסת אפשר להביא - - -
אתי בנדלר: מה לבית-הקולנוע?
שאול שרצר: גם לבית-הקולנוע את יכולה להביא.
אתי בנדלר: זאת בדיוק הבעיה, שכל החקיקה הזאת לא מפקחת על מחירים.
אתי בנדלר: מה שמוצע כאן זה בסך הכול לא לאפשר את הפרקטיקה המונעת מצרכן להביא אתו את מוצרי המזון או השתייה - -
תמר פינקוס: היא לא מחייבת אותו לאכול.
אתי בנדלר: - - אם מוכרים אותו סוג של מוצרי שתייה או מזון באותו מתחם, באותו עסק, באותו מקום – זהו.
שאול שרצר: נו, אבל זה חלק מהחוויה.
שאול שרצר: אתה בא לשם, לבית-הקולנוע.
כרמל שאמה-הכהן: החוויה זו גם לא המשכנתא.
כרמל שאמה-הכהן: החוויה כשאתה בא עם ילדים בעייתית.
כרמל שאמה-הכהן: בוא, אני מוכן לעשות אתך ספורט, ללכת אתך לתור של מזנון בקולנוע, לעמוד בין המשפחות שרוכשות, אם אתה בא – בחור צעיר לבד, זה כואב, אבל פחות.
כרמל שאמה-הכהן: אבל כשאתה בא עם ילדים, אני אומר לך את זה, כמי שלא מרוויח משכורת מינימום, שמגיע עם שלושה ילדים ועוד שנתיים גם מגיע עם ארבעה, זו הוצאה.
כרמל שאמה-הכהן: הוצאה כבדה, שאתה לא מבין מאיפה היא באה.
שאול שרצר: ובמסעדה לא?
כרמל שאמה-הכהן: אכלתי פה ארוחה?
כרמל שאמה-הכהן: אני קונה פופקורן לילדים ושתייה.
חנה טירי: אני באה לסרט.
תמר פינקוס: איזו חוויה יש כשאני צריכה לשלם הרבה כסף?
שאול שרצר: רגע, אבל במסעדה – שניצל שאני עושה בבית בשני שקלים ובמסעדה לוקחים 40 שקלים, אז אני בא אליהם בטענות?
תמר פינקוס: אבל אתה יכול לא ללכת.
תמר פינקוס: כשאתה הולך לקולנוע - - -
כרמל שאמה-הכהן: לא, אבל יש רווח, ברור.
כרמל שאמה-הכהן: כמה עולה לך הפופקורן?
שאול שרצר: מה זה חשוב?
כרמל שאמה-הכהן: כמה עלות הייצור שלך?
כרמל שאמה-הכהן: נו, השווית את זה לייצור של שניצל במסעדה.
שאול שרצר: לא, לא השוויתי את זה לייצור.
שאול שרצר: למחיר, לא לייצור.
אתי בנדלר: אני חושבת שההבדל הוא שכשאתה הולך למסעדה, אתה הולך כדי לקנות מזון ואתה יודע איזו מסעדה יקרה ואיזו זולה וכיוצא בזה.
אתי בנדלר: כשאתה הולך לקולנוע – אתה הולך לקולנוע, לראות סרט.
שאול שרצר: נכון, אז תראה סרט, אל תקנה שתייה.
שאול שרצר: למה, מישהו מחייב אותך לקנות שתייה?
חנה טירי: אבל אני רוצה לשתות במהלך השעתיים.
אתי בנדלר: זה מתחם סגור שלא מאפשר לך – אתה לא יכול להביא אתך מצד אחד, מצד שני - - -
שאול שרצר: באמת?
שאול שרצר: קודם כל, אפשר.
שאול שרצר: חוץ מזה, את יכולה לצאת החוצה לשתות.
תמר פינקוס: נו, באמת.
אתי בנדלר: לא, אני לא יכולה לצאת.
אתי בנדלר: באמת.
שאול שרצר: למה לא?
אתי בנדלר: אני נמצאת במתחם סגור.
חנה טירי: אני לא יכולה לצאת באמצע הסרט.
שאול שרצר: איזה מתחם סגור?
שאול שרצר: בדרך כלל זה בתוך קניון, שני מטרים משם יש את כל ה-fast food"" שבעולם.
שאול שרצר: אגב, אני לא בטוח שגם המחירים שלהם יכולים להתחרות - - -
תמר פינקוס: אבל זה מסעדות.
כרמל שאמה-הכהן: אתה מוכן להיצמד למחירים שלהם?
שאול שרצר: לא, ודאי שלא.
כרמל שאמה-הכהן: למה שלא תמכור כמו "מקדונלדס" ועוד 10%?
שאול שרצר: לא רוצה למכור כמו "מקדונלדס", כי אין לי את התוכנית העסקית של "מקדונלדס".
שאול שרצר: אני לא מוכר המבורגרים.
כרמל שאמה-הכהן: זו תוכנית עסקית - - -
תמר פינקוס: אבל התוכנית העסקית שלך זה למכור סרטים, לא אוכל.
שאול שרצר: יש לי הסכם עם "מקדולנדס" – הם לא מקרינים סרטים ואני לא מוכר המבורגרים.
שאול שרצר: זה לא אותו דבר בכלל.
שאול שרצר: כל הקהל השבוי הזה, למעשה מה שאתם הולכים להחליט עכשיו, שאתם הופכים להיות באמת שבויים.
שאול שרצר: עד היום לא הייתם.
שאול שרצר: אתה בא לבית-קולנוע, אף אחד לא אומר לך כלום, קנה כרטיס לסרט, זה הכול.
שאול שרצר: וגם את זה לא מכריחים אותך, לא נראה לך, אל תקנה.
כרמל שאמה-הכהן: בהרבה דברים בחיים לא אומרים לך כלום, אבל יש דברים שהם בלתי נמנעים.
כרמל שאמה-הכהן: אני רוצה לראות שהורים מגיעים עם ילדים והילד רוצה משהו, להתחיל להתווכח כל הסרט.
שאול שרצר: אדוני, אני רוצה לראות את בית-הקולנוע מעלה את מחירי הכרטיסים.
שאול שרצר: באמת רוצה לראות את בית-הקולנוע מעלה, בעקבות החקיקה המוצעת כאן, את מחיר הכרטיס.
שאול שרצר: זה נראה לאדוני יותר טוב?
שאול שרצר: להפוך את החוויה הזאת לבלתי-נגישה?
כרמל שאמה-הכהן: אני לא בטוח שמחיר הכרטיס יעלה באופן מלא.
כרמל שאמה-הכהן: אני לא יודע כמה יהיה - - -
תמר פינקוס: אם אתם חיים מהאוכל, אז תסגרו את הקולנוע ותפתחו מסעדה.
שאול שרצר: תראי, תיכף באמת אשמע ממך עצות, אבל זה הופך להיות אישי, אז אני לא רוצה.
כרמל שאמה-הכהן: לא, אישי זה בטוח לא.
שאול שרצר: לא, מה זה הרעיון המקורי הזה?
כרמל שאמה-הכהן: חוץ מזה, זה גם לא אישי לגבי בתי-הקולנוע.
כרמל שאמה-הכהן: כשנולד הסעיף הזה בכלל לא דיברנו על בתי-קולנוע.
שאול שרצר: אבל לצערי אני מוצא את עצמי פה לבד.
כרמל שאמה-הכהן: רגע, אדוני הגיע רק לישיבה היום, ולא זומן לישיבה הקודמת.
כרמל שאמה-הכהן: עלתה בכלל הדוגמה של ההופעה של מדונה.
כרמל שאמה-הכהן: בן-אדם הולך ומשלם 300, 400, 500 שקלים לכרטיס.
תמר פינקוס: 2,500 שקלים.
כרמל שאמה-הכהן: גבו ממנו מחיר מלא, לא עשו לו הנחה, לא סבסדו לו, נכנס פנימה, ואז מתחיל לשלם על נקניקייה, על מים, עשרות שקלים.
שאול שרצר: שיאכל בבית.
כרמל שאמה-הכהן: אה, זו הבעיה.
חנה טירי: זה לא רציני.
שאול שרצר: אבל אני באמת לא מבין את העמדה הזאת.
שאול שרצר: איפה כתוב שכשאתה בא לראות סרט, הסרט הזה במסגרת החוויה שלו מכריח אותך גם לקנות דברים אחרים?
שאול שרצר: טוב שאין שם סיכות פרפר.
חנה טירי: לא מכריח, אבל לא - - -
תמר פינקוס: בגלל זה אתה מוכר, כי אתה עובד בדיוק על הקטע – זה לא מכריח אותך, אבל כשאתה בא עם ילדים, ורוב ההוצאות הן - - - , גם אם זה לא מכריח וגם אם כשלת בחינוך של הילדים, את זה אתה מנצל ומרוויח כסף מההורים.
שאול שרצר: מנצל, אני לא חושב שאני אוהב את המלה הזאת.
שאול שרצר: כי כשאני בא לפארק שעשועים, למשל, אז אני יכול לבוא ולהגיד לבת שלי: תשמעי, יש לי כרטיס אחד לסחרחרה הזאת ועוד כרטיס למכוניות המתנגשות וזהו.
שאול שרצר: ואם את רוצה, אני יכול לקנות לך - - -
תמר פינקוס: אתה אבא שלא כשל.
שאול שרצר: ואם את רוצה לקנות משהו לשתות, אז תצטרכי לוותר על אחד המתקנים.
שאול שרצר: זה לא ייגמר פה.
שאול שרצר: הרי בסך הכול מה קורה?
שאול שרצר: כשאבוא אחרי זה לשדה התעופה, אגיד: בוא הנה, מחירי הכרטיסים פה ב-business, ואוו, מייד להוריד אותם.
כרמל שאמה-הכהן: אתה משווה פופקורן ל-business?
שאול שרצר: בוודאי.
שאול שרצר: מישהו מכריח אותי לקנות פופקורן?
כרמל שאמה-הכהן: אתה מסתכל על בחירה – לטוס ב- economyאו בbusiness-, לעומת בחירה – לקנות שתייה לילד או פופקורן.
שאול שרצר: ברור, אדוני, לגמרי.
שאול שרצר: אני הרי איש מבוגר, אני צריך להגיע נגיד לסופיה או לארצות-הברית, אני יכול להגיע ב-economy, אני יכול להגיע בbusiness-, אני יכול אולי להגיע ב-first גם.
שאול שרצר: אף אחד לא חייב לי כלום.
שאול שרצר: זה הכול כלכלי.
שאול שרצר: עכשיו, תאר לעצמך שאני בא גם עם שני ילדים, ואוו.
שאול שרצר: באתי, הילדים שלי מתחילים לצעוק: אבא, אבא, business, business.
שאול שרצר: לא רוצה לטוס business.
שאול שרצר: אז מחר אבוא ליוזמת החקיקה הזאת ואציע - - -
כרמל שאמה-הכהן: אדוני, זה הכול נרשם בפרוטוקול.
חנה טירי: אני לא מבינה למה - - -
תמר פינקוס: אני לא מבינה את הטיעונים האלה.
שאול שרצר: סליחה, אציע מחר - - -
כרמל שאמה-הכהן: אתה שומע מה שאתה אומר?
שאול שרצר: כן, אבל תן לי להמשיך.
כרמל שאמה-הכהן: לא, רק מזכיר לך את הפרוטוקול.
שאול שרצר: הכול מוקלט, אני יודע.
שאול שרצר: ואני מחר אבוא עם יוזמת חקיקה ל"אל על" או לכל החברות הזרות, ואגיד: חבר'ה - - -
כרמל שאמה-הכהן: השוואה רעה.
כרמל שאמה-הכהן: השוואה רעה, שאול.
שאול שרצר: אני קהל שבוי במטוס.
כרמל שאמה-הכהן: קח עצה "בלי חשבונית", רד מזה.
שאול שרצר: אתם חייבים להוריד את המחיר.
כרמל שאמה-הכהן: טוב, אגב גם במטוס – אפרופו קהל שבוי, ונכון, שזה הקהל הכי שבוי, כי אין לאן ללכת – כשהתחילו למכור עכשיו מכירה של מזנונים, המחירים סבירים, ועוד מוכרים גם מוצרי מותגים, סנדוויץ' של רשת "אילן'ס", קפה של רשת אחרת, ואתה לא מרגיש שדופקים אותך.
שאול שרצר: אדוני, הייתי בשדה תעופה לפני חודש - - -
כרמל שאמה-הכהן: לא, שדה תעופה זה משהו אחר.
שאול שרצר: לא שהרגשתי – אני לא רוצה , זה מוקלט – שלא דופקים אותי, זה פשוט - - -
כרמל שאמה-הכהן: בשדה תעופה – אתה צודק.
שאול שרצר: זה עולה 25 שקלים.
שאול שרצר: בוא נוריד גם אותם.
שאול שרצר: למה להפסיק פה?
כרמל שאמה-הכהן: 25 שקלים זה זול.
כרמל שאמה-הכהן: ב-duty-free של אנטליה זה עולה 9 דולרים.
לאה ורון: מה עם המקררים של בתי-המלון?
שאול שרצר: זה מה שאני בדיוק אומר, שיחסית לעולם אנחנו זולים.
כרמל שאמה-הכהן: כן, יחסית לעולם.
שאול שרצר: אבל למה לעצור פה?
שאול שרצר: בוא נמשיך הלאה, בוא נכריח את כולם לעבוד עם תלושים בכלל, למה כסף?
שאול שרצר: בוא נחזור.
כרמל שאמה-הכהן: אם זו ההשוואה, אנחנו רוצים שכולם יטוסו ב-business.
שאול שרצר: אנחנו רוצים ב-first.
הילה שטרן אטיאס: אנחנו גם נשמח - - - ב-business.
שאול שרצר: למה business, first.
שאול שרצר: אם זה לא עולה?
שאול שרצר: מה אכפת לי?
לאה ורון: המים ששמים בתי-המלון במקררים בישראל.
כרמל שאמה-הכהן: מזל שיש לנו איזה כמה ימים.
כרמל שאמה-הכהן: צבי לביא, נרשמת לדיון?
צבי לביא: כיוון שיש לי copyright על הנושא הזה - - -
לאה ורון: הוא רשום פרמננטי.
כרמל שאמה-הכהן: הנה, יש לך אישור.
צבי לביא: אתה יודע שאני אתך.
צבי לביא: אני עוררתי אותו כאן לראשונה.
צבי לביא: וכשאני עוררתי לראשונה גם במאמרים שכתבתי על המחירים של הפופקורן, זה לא היה במגמה לאלץ את בתי-הקולנוע להוריד את המחיר או בכלל להטיל על זה פיקוח.
צבי לביא: אני רציתי להאיר את עיני הצרכנים, שקופצים כשמעלים להם את מחיר הקוטג' ב-25 אגורות, אבל צריכים לשלם על הפופקורן – אם היו שואלים אותם אם הם מוכנים לקנות פופקורן ב-160 או ב-200 שקלים לקילו, האם הם היו בכלל קונים אותו?
צבי לביא: זו העובדה שהם משלמים את המחיר על הפופקורן.
צבי לביא: זה הכול.
צבי לביא: אבל אם היו מאפשרים לי, וזה מה שאני עושה, כשאני לוקח את הנכדים שלי לקולנוע, אני מבשל את הפופקורן בבית, ואני מכניס אותו בתיק.
ענת בן עזרא: אבל זה בדיוק הסעיף.
כרמל שאמה-הכהן: זה הסעיף, זה הפתרון.
קריאה: נו, והוא עושה את זה, מה אתם רוצים?
ענת בן עזרא: אבל אם אתם מאפשרים את זה, אז אין בעיה.
חנה טירי: הבעיה שהם מונעים ממני להכניס.
חנה טירי: אף אחד לא חייב לקנות פופקורן, אבל תנו לנו להכניס.
שאול שרצר: אנחנו לא רוצים למצוא את זה בחקיקה, זה הכול.
חנה טירי: מה זאת אומרת?
ענת בן עזרא: כן, לא מרשים.
ענת בן עזרא: נוציא אוכל ונוציא שתייה.
כרמל שאמה-הכהן: אבל אם החקיקה מעגנת נורמה שאתם מיישמים במילא, אז מה הבעיה?
שאול שרצר: אל"ף, אני לא חושב שזו צריכה להיות נורמה שמיישמים בחקיקה.
שאול שרצר: בי"ת, אני לא חושב שזה צריך להנציח איזשהו מצב שיכול להיות שאמרתי שהוא לא נכון ב-100% מהמקרים.
שאול שרצר: הוא נכון רק במרבית המקרים.
כרמל שאמה-הכהן: מי בתי-הקולנוע שלא מאפשרים זאת?
כרמל שאמה-הכהן: איזה אחוז?
שאול שרצר: 20% בערך, ודווקא מדובר בבתי-קולנוע חלשים.
כרמל שאמה-הכהן: 20%, אז הרוב שפוי.
שאול שרצר: זה מה שאני אומר.
ענת בן עזרא: ועוד בפריפריה, ששם האנשים הרבה יותר חלשים, ואתה לא מאפשר להם - - -
שאול שרצר: נכון.
ענת בן עזרא: אבל אתה לא מאפשר להם להביא בקבוק משל עצמם.
שאול שרצר: רגע, אז את לא רוצה שם בתי-קולנוע?
שאול שרצר: או שאת רוצה שם בתי-קולנוע - - -
הילה דוידוביץ: מה זה קשור?
ענת בן עזרא: אני רוצה בתי-קולנוע.
כרמל שאמה-הכהן: החוק לא במסגרת בתי-קולנוע.
שאול שרצר: אני מבין, אבל פה רק יש לי מנדט - - -
כרמל שאמה-הכהן: איך אמרת?
כרמל שאמה-הכהן: לא מכריחים.
שאול שרצר: אבל לי יש מנדט של ההתאחדות.
כרמל שאמה-הכהן: יש לך מנדט, ובתי-קולנוע צריכים גם להרוויח ובעלי בתי-הקולנוע צריכים להרוויח, אבל יש משהו לא סביר במחירים של הפופקורן.
כרמל שאמה-הכהן: בסבסוד צולב, גם אם הוא קיים, נניח שאתה אומר: שמע, אני נותן את המחיר של הכרטיס – ולא בדקנו מה מחיר של כרטיס קולנוע בחוץ-לארץ, לא יודע, אבל יכול להיות שכן, יכול להיות שלא, נניח שהמחיר זהה בממוצע – גם אם נקיים פה סבסוד צולב בין שני מוצרים באותו בית עסק, זה דבר לא יעיל, לא בריא כלכלית לצרכנים.
שאול שרצר: אבל זה לא סבסוד צולב, אני אומר עוד פעם.
כרמל שאמה-הכהן: זה מה שאתה אומר.
שאול שרצר: לא, אני אומר שהעסק הוא אחד, וורסטילי, יש לו כמה וכמה מוצרים שהוא מוכר.
כרמל שאמה-הכהן: זה מה שאמרתי, סבסוד צולב בין מוצרים.
כרמל שאמה-הכהן: אתה אומר: אני מוכר מוצר אחד יקר יותר, בגלל שאני מוכר מוצר שני זול יותר.
שאול שרצר: לא, לא, לא, לא אמרתי.
כרמל שאמה-הכהן: שניהם נמכרים במחיר הריאלי?
שאול שרצר: שניהם נמכרים במחיר הריאלי לשירות כזה במקום כזה.
כרמל שאמה-הכהן: יש עוד מקום בעולם שפופקורן נמכר במחיר הזה, חוץ מבתי-קולנוע?
כרמל שאמה-הכהן: בוא נתחיל עם השאלה הזו.
צבי לביא: אין.
שאול שרצר: לא יודעים.
צבי לביא: אפילו בדרום אפריקה.
כרמל שאמה-הכהן: לא, חוץ מבתי-קולנוע.
שאול שרצר: איפה שנמכר פופקורן.
שאול שרצר: איפה הוא נמכר?
צבי לביא: המחירים במקומות בעייתיים.
כרמל שאמה-הכהן: לא בבתי-קולנוע.
שאול שרצר: אדוני, בכל מקום שמוכרים פופקורן.
כרמל שאמה-הכהן: הוא לא הבין את השאלה.
צבי לביא: פופקורן גם לא בבית-קולנוע.
כרמל שאמה-הכהן: גם לא בבית-קולנוע זה המחיר?
צבי לביא: גם בסמדר, כשאתה קונה את זה בכניסה למסעדה.
ענת בן עזרא: אבל אתה יכול לעשות את הבחירה.
שאול שרצר: תעשה בבית.
שאול שרצר: מי עושה בבית?
צבי לביא: אבל אף אחד לא מכריח אותך לקנות.
ענת בן עזרא: אבל פה עם שתייה לילד, זה כן מכריח אותך.
שאול שרצר: ואם תשווה את המחירים, מי יעשה בבית?
ענת בן עזרא: אבל הילד צמא.
ענת בן עזרא: אתה יכול להגיד לו: אתה לא תשתה?
צבי לביא: תביאי את הבקבוק לקולנוע.
שאול שרצר: שתה לפני הקולנוע.
ענת בן עזרא: אז זה מה שאמרתי, אביא את הבקבוק יחד אתי.
ענת בן עזרא: זה מה שאני אומרת, אביא את הבקבוק אתי לקולנוע, כדי שהילד יוכל לשתות.
ענת בן עזרא: זה הכול.
שאול שרצר: בטח, אביא אוכל למסעדה גם, הילד רעב.
ענת בן עזרא: אבל זה לא אותו דבר.