GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם פורז: נדמה לי שהרשויות המקומיות עושות את זה גם היום.
מיכל כהן הטב: אבל לא באותה מידה.
מיכל כהן הטב: לפי הצעת החוק הזאת רוצים לעשות קבוצות תמיכה וכל מיני דברים אחרים שצריך בשבילם עוד תקנים.
מיכל כהן הטב: תקציב של 1.6 מיליון שקל לא מספיק בשביל כל הדברים האלה.
מיכל כהן הטב: אם זה יהיה התקציב, העבודה לא תיעשה ברצינות והחוק הזה יהיה בבחינת אות מתה.
אברהם פורז: אני מבין שלכם אין התנגדות שאנחנו נעביר את זה מהמשרד שלכם למשרד אחר.
אברהם פורז: אתם תשמחו אם למשל נעביר את זה למשרד התחבורה ונשחרר אתכם מהבעיה הזאת.
יעל הרמל: אם למשרד העבודה והרווחה יש כוחות מקצועיים כמו עובדים סוציאליים שיכולים ללוות את התהליך, אז בבקשה.
אברהם פורז: לרשויות המקומיות יש מחלקות רווחה.
אברהם פורז: לא בכל רשות יש כל יום מאה נפגעים, אלא מידי פעם ולכן אני סבור שמחלקות הרווחה ברשויות יכולות להתמודד עם זה.
יעל הרמל: יש כל כך הרבה חוקים יפים במדינה שלנו והמדינה אכן מאוד נאורה מבחינת החוקה שלה, אבל את הכל מטילים בסוף על העובדים הסוציאליים ברשויות המקומיות.
יעל הרמל: צריך לזכור שיכולת הספיגה שלהם מוגבלת ולכן עושים בעצם מהחוקים פלסתר, כי אי אפשר לבצע אותם.
אברהם פורז: ברור שאין לנו את המשאבים לתקצב עשרות תקנים של עובדים סוציאליים ברשויות המקומיות.
אברהם פורז: התוצאה של זה היא להשאיר את המצב כפי שהוא, שבוחן התנועה עם הבגדים המאובקים שלו לאחר שעבד בשטח, הולך למשפחה ואומר להם אגב אורחה שהוא גם מת.
יעל הרמל: אני חושבת שאפשר למצוא את דרך הביניים.
אברהם פורז: האם אתם יכולים במסגרת משרד העבודה לתת קצת כסף לרשויות המקומיות, כדי שירימו את הנושא?
יעל הרמל: אנחנו בגירעון.
אברהם פורז: אז מה עושים?
אברהם פורז: הרי כסף לא יימצא והדרך היחידה היא לא לעשות כלום ולומר שבהיעדר משאבים וכסף המצב הנוכחי יישאר.
יעל הרמל: אז עכשיו אנחנו הרעים.
יעל הרמל: אז משרד העבודה והרווחה הוא הרע, כי הוא לא לוקח על עצמו משהו שהוא לא יכול לעשות בתנאים הקיימים.
אברהם פורז: לא אמרתי שאתם הרעים, אבל אתם בוודאי לא הטובים.
יעל הרמל: אם רוצים עבודה מקצועית, אי אפשר לעשות עבודה חלקית.
אברהם פורז: מה עמדת משרד התחבורה?
יהודה שטיין: באופן עקבי משרד התחבורה נוקט את העמדה שאין להוריד מהתקציב של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים לצרכים האלה.
יהודה שטיין: הצענו שזה יהיה מתקציב המדינה.
יהודה שטיין: למדינה יש יותר כסף מתקציב משרד התחבורה או מתקציב הרשות.
יהודה שטיין: אנחנו רוצים להימנע מתקדים הנגיסה.
יהודה שטיין: אין צורך להתחיל בשיטת הסלמי, כי אם יישבר העיקרון שניתן להוריד מתקציב הרשות לאיזשהו צורך, עד כמה שיהיה חיוני, לא יהיה לזה סוף.
יהודה שטיין: אם הוא חיוני שהמדינה תתקצב אותו.
אברהם פורז: זה יעודד את הרשות למנוע תאונות דרכים, כי ברגע שהם יודעים שאחר כך הם צריכים להודיע למשפחות, הם יעשו עבודה יותר טובה.
יהודה שטיין: להודיע למשפחות זה לא מניעת תאונת דרכים.
אברהם פורז: תשתדל יותר כדי שתודיע פחות.
יהודה שטיין: החוק הוא מניעת תאונות דרכים.
עמיר נאור: לגבי הפאן הכספי ברור שאם נוריד תקציבים מהרשות אנחנו נטפל פחות במה שקבע לנו החוק.
עמיר נאור: לגבי החלק השני, לאחר ששמעתי את עמדת משרד העבודה והרווחה, אני מציע להטיל את זה על משרד הבריאות שכן הוא נוגע בנושא באמצעות מד"א, שיודע כמעט על כל תאונת דרכים וגם מביא חלק גדול מאוד מהפצועים לבתי החולים.
עמיר נאור: הם הכי מעודכנים ולכן הם גם יכולים להודיע למשפחה.
עמיר נאור: אם זה היה מוטל על הרשות, אני מניח שהיינו פונים למד"א כדי לעשות את זה בתיאום עם המשטרה לגבי כאלה שלא פונו באמצעות מד"א.
עמיר נאור: אם אני מדבר על מד"א אני רואה את משרד הבריאות בקטע הזה ולכן אני חוזר ומבקש לא להשתמש בתקציב של הרשות, כי זה יפגע בעבודה שלנו.
ד"ר משה בקר: הבעיה חייבת התייחסות וטיפול בצורה הכוללת שלה.
ד"ר משה בקר: כמובן שהחברה הישראלית יכולה לומר שאם חוקקנו חוק שמקצה תקציבים ועוזר לרשות לטפל בחלק של מניעת תאונות דרכים, יכול מישהו לבוא ולומר שאחרי שכבר סופרים את הקורבנות וקוברים אותם, כשהם נמצאים בבית חולים, זה לא מעניין אותו, כי מה שאותנו מעניין זה המניעה.
ד"ר משה בקר: ברמה הפילוסופית-חברתית יש בזה משום פגיעה.
ד"ר משה בקר: צריך לראות את הבעיה על כל היבטיה ומי שמטפל במסירת הודעות למשפחות על החללים מודע לזה שבתקציב שיש לו צריך לעשות מאמץ עוד יותר יעיל להפחית את התשלום על הנזקים, כי הנזקים בוודאי לא נגמרים בסיפור של עוד צוות כזה או אחר שסוף סוף יניח קץ לחרפה של הדרך שבה החברה הישראלית מטפלת במשפחות החללים דרך ההודעה, הטיפול והליווי בהמשך.
אברהם פורז: אני חושב שהגדרת חללים פה אינה נכונה.
אברהם פורז: נדמה לי ש"חללים" זה במקרה של פעולות איבה או של הצבא.
ד"ר משה בקר: לגבי דידי זאת היא מלחמה בתאונות דרכים וצריך לראות את זה כך.
ד"ר משה בקר: לכן ההרוגים של תאונות דרכים לגבי דידי הם באותה מידה חללים.
ד"ר משה בקר: אני לא רוצה להתייחס להיבט הסמנטי, כי לדעתי הרוג הוא הרוג הוא הרוג, ואין הבדל אם האמא מבכה אותו בגלל שהמשאית שחזרה מהבסיס התהפכה בסיבוב או שהוא נהרג בגלל שהיה מטען צד.
ד"ר משה בקר: בשבילה הוא הרוג ומבחינת הדרך שבה מודיעים לה לא צריך להיות הבדל.
ד"ר משה בקר: בצה"ל יש מערכת מסודרת ובין שהוא נהרג בתאונה ובין שהוא נהרג כתוצאה מפיגוע, אנשי המקצוע המתאימים יגיעו למשפחה, יודיעו לה ויטפלו בה בהמשך.
ד"ר משה בקר: לדעתי גם בנושא הזה צריך לתת לדבר ביטוי.
ד"ר משה בקר: נכון ש-2% מתקציב קרן הבטיחות זה בהחלט סכום משמעותי שאפשר לעשות איתו עוד כמה קמפיינים של הסברה ועוד כמה קמפיינים של אכיפה - -
עמיר נאור: מדובר בעוד תשתית.
ד"ר משה בקר: בפרופורציות של התקציבים שנדרשים לעניין, טעות בידו של מי שרואה בקרן הבטיחות על סדר גודל של כ-200 מיליון השקלים שנאספים, כמשהו פרטי, כי זהו התקציב של מדינת ישראל.
ד"ר משה בקר: כשחוקק החוק, והייתי מעורב בהכנתו, הכוונה היתה שעל התקציבים הקיימים בכל המשרדים, התקציב הזה הוא תוספת, כדי לומר שהחברה הישראלית חושבת שהיא צריכה מאמץ מעבר לקיים ולכן היא משקיעה את הכספים האלה.
ד"ר משה בקר: לאורך השנים קרה שברגע שכמויות כלי הרכב גדלו והקרן גדלה מ-40 מיליון ל-100 מיליון והגיעה ל-180 מיליון, אז גם במשרד האוצר ראו שזה התקציב לבטיחות בדרכים והורידו הרבה מאוד מטלות.
ד"ר משה בקר: הפעולה האחרונה שנעשתה בעניין הזה היתה לומר שגמרנו עם זה שקרן הבטיחות היא קרן של הרשות והיא הופכת להיות חלק מהתקציב של משרד התחבורה.
ד"ר משה בקר: כלומר, בסופו של דבר הגדירו מחדש ואמרו שזה התקציב לבטיחות בדרכים.
ד"ר משה בקר: אני סבור שלגבי הטיפול במשפחות הנפגעים המערכת במצב הקיים יכולה להתמודד היטב אם יש גורם מקצועי מתאים שמנווט אותה ומתעל אותה כמו שצריך.
ד"ר משה בקר: מידי יום יש כ-200 נפגעי תאונות דרכים.
ד"ר משה בקר: מתוכם 15 – בין אחד לשני הרוגים ובין 12 ל-14 פצועים קשה – הם שמחייבים את התמיכה של המערכת שבה מדובר.
ד"ר משה בקר: כשאנחנו מדברים על 15 מקרים ליום שמפוזרים על פני המדינה, נכפיל את זה בשבעה ימים, אזי בסדר גודל של כמאה מקרים בשבוע, אין ספק שהפיזור על פני הרשויות המקומיות ועל פני הגורמים המתאימים יכול להביא לכך שהרשויות המקומיות יטלו חלק בעניין הזה בפרופורציה סבירה.
ד"ר משה בקר: אם יש לנו 200 רשויות מקומיות ומתוכן כ-60 – 70 ערים, אזי הפיזור של 15 מקרים, במיוחד אם הוא נופל ביישובים הגדולים, זה לא עומס נוסף כל כך גדול לרשות המקומית.
נחום לנגנטל: זה אפילו פחות ממה שציינת.
נחום לנגנטל: עשינו ספירה נמוכה יותר.
ד"ר משה בקר: אלא מה?
ד"ר משה בקר: אם יש גורם מרכזי – ולצורך זה צריך לראות את התקציבים – אפשר לעשות את זה טוב יותר.
ד"ר משה בקר: התקציבים האלה שהקרן תיתן הם לא תקציבים שצריכים לטפל בכל המשפחות ולפתור את הבעיות שלהן.
ד"ר משה בקר: התקציב הזה צריך לעזור להקים מרכז בקרה מסוים שיקבל דיווחים על תאונות הדרכים ועל הנפגעים והוא זה שיפעיל בתיאום נכון, מתאים ומקצועי את הגורמים ברשויות המקומיות המתאימות, דרך המשטרה שמדווחת על תאונה ועל העובדה שהיו נפגעים.
בן זיקרי: תרשה לי לתקן אותך בנתון אחד.
בן זיקרי: נכון שבין 15 ל-20 נפגעים קשה ביום, אבל לפי החוק אנחנו מחויבים להודיע אולי לאחד או שניים מתוך המספרים הללו.
נחום לנגנטל: צמצמנו את זה רק למי ש-24 שעות איבד את ההכרה לאחר האירוע.
נחום לנגנטל: הכנסנו להצעת החוק רק את הכי קשים שיכולים להיות.
ד"ר משה בקר: אני מאמין שאם אדם פצוע קשה שעובר ניתוח ואף אחד לא יודע בדיוק מי הוא ומה הוא וצריך לחטט בין הבגדים שלו, כדי למצוא את התעודות שלו, צריך שמישהו שיידע מזה.
בן זיקרי: ההגדרה של פצוע קשה היא גם לגבי מי ששבר רגל וכו'.
ד"ר משה בקר: אני מקבל את התיקון שהטיפול החמור יותר הוא בפרופורציות יותר קטנות.
ד"ר משה בקר: אבל אני טוען שהתקציב הזה צריך ללכת לשניים-שלושה כיוונים עיקריים: 1.
ד"ר משה בקר: מרכז בקרה שבו סופרים, מקבלים מידע, מעבירים, מפעילים ומוודאים שהגורם המקצועי יצא, הודיע וטיפל במשפחה.
יעל הרמל: הודעה זה לא חמש דקות בלבד.
יעל הרמל: הודעה זה חצי יום עבודה.
ד"ר משה בקר: נניח שאת בעיריית ראשון לציון ובעירייה הזאת קורה שאחת לשלושה שבועות יש פצוע בסדר גודל שמחייב את הטיפול.
ד"ר משה בקר: יוצא שפעם בשלושה שבועות מגיע טלפון אליכם ואומר שקיבלנו הודעה לפני שעתיים על תאונה קשה, האדם נמצא בבית חולים ויש להודיע למשפחה.
יעל הרמל: אתה לא מדבר על המשך הטיפול במשפחה.
ד"ר משה בקר: אמרתי שיש שלוש פונקציות עיקריות לעניין הזה: 1.
ד"ר משה בקר: גורם מתאם שאין לו צוות מקצועי, אלא הוא מפעיל את הצוותים הקיימים במערכת; הוא גורם לפניות מצד משפחות שיש להן בעיות בנושא הזה והוא דואג לעשות אחר כך תיאומים מול הגורמים המתאימים כדי לטפל בעניין; הגורם הזה גם מדווח למערכת על המשמעויות ועל הבעיות שישנן.
ד"ר משה בקר: לגבי קורסי השתלמות מקצועיים – המרכז הזה גם יבנה מערך השתלמויות שבו הוא יביא את העובדים הסוציאליים שמטפלים בנושא הזה להשתלמות, כדי שהידע המקצועי בטיפול הספציפי בנושא הזה יהיה מלא.
יעל הרמל: מה לגבי המשך טיפול במשפחות?
רחל גוטליב: אני מבקשת להעיר כמה הערות לנוסח.
רחל גוטליב: לעניין מעמדו של השר לביטחון פנים, השר כתב מכתב בעניין הזה.
רחל גוטליב: בסעיף 5(ב), שנוסח בדיון הוועדה האחרון, נקבע שמחצית מהסכום יועבר ליחידה משטרתית.
רחל גוטליב: אנחנו לא חולקים על כך, למרות שזה פחות ממה שסברנו שצריך, אבל הסייפא מטרידה אותנו.
רחל גוטליב: נאמר: "... אלא אם כן קבע שר האוצר, באישור ועדת הכלכלה של הכנסת, שיעור אחר".
רחל גוטליב: מכיוון שמדובר ביחידה משטרתית ומכיוון שאנחנו בונים על זה, צריך שזה יהיה בהסכמת השר לביטחון פנים, כדי שיהיה לו מעמד בהפחתת השיעור, כדי שזו לא תהיה איזושהי החלטה של שר האוצר מטעמים תקציביים.
אברהם פורז: שני שרים זה תמיד בעיה.
רחל גוטליב: אפשר גם שהשר לביטחון פנים יקבע.
רחל גוטליב: אם יש מעמד לשר לביטחון פנים, יש לזה משקל.
רחל גוטליב: לאור ההערה של משרד העבודה והרווחה לעניין מעמדו של השר לביטחון פנים בעניין היחידה, אני חושבת שהפתרון צריך להיות בסעיף 8: השר הממונה – בהנחה שזה שר העבודה – רשאי לקבוע תקנות ... בהתאם להוראות סעיף 4.
רחל גוטליב: גם פה אני חושבת שהתקנות צריכות להיות בהסכמת השר לביטחון פנים, כי זה נוגע לפעולה של המשרד לביטחון פנים.
בן ציון קריגר: לאור מה ששמעתי פה מנציגי המשרדים, אני רוצה לציין שמדינת ישראל באמצעות משרד התחבורה אחראי על כל מה שקורה בכבישים, כולל ההגנה על הנוסעים וכולל על הנפגעים.
בן ציון קריגר: אולי זאת באמת השאלה מדוע שנושא התקצוב לגבי הפעלת מרכז לסיוע לנפגעי תאונות דרכים, דבר שלא נעשה עד היום, לא כלול בחוק ביטוח לאומי.
בן ציון קריגר: נציגי המשפחות השכולות ישבו עם כל שר רווחה שהיה ולא מצאו סעיף אשר אפשר יהיה באמצעותו לסייע למשפחות שכולות מתאונות דרכים.
בן ציון קריגר: אנחנו שמחים ותומכים בחוק הזה שנחקק עתה, על מנת לנסות ולסייע.
בן ציון קריגר: יש צורך לומר את זה בצורה הכי פשוטה, שמדינת ישראל, באמצעות משרד התחבורה, אחראית על כל הנעשה, כולל על הנפגעים.
בן ציון קריגר: רק אם נראה את זה בצורה כזאת, נוכל לנסות ולעשות משהו, כי כל אחד מהמשרדים מנסה להתנער, כדי שזה לא יבוא מתקציבו.
בן ציון קריגר: לצערי יש איזושהי נורמה שהולכת ומשתרשת במדינת ישראל, שכל פעולה שיש בה צורך בסיוע של משטרת ישראל, יש צורך לשלם עבורה.
בן ציון קריגר: עוד מעט, כאשר נרים את הטלפון למוקד 100, נצטרך קודם כל לתת את מספר כרטיס האשראי שלנו.
בן ציון קריגר: זה לא ייתכן.
בן ציון קריגר: גם בסיוע בהקמת מרכז סיוע לנפגעי תאונות דרכים, חצי מהתקציב הולך להיות לצורך הקמת יחידה במשטרת ישראל.
בן ציון קריגר: אני מסתייג מזה.
בן ציון קריגר: אני דורש שתהיה כזאת יחידה ואני מוכן שאותן משפחות נפגעי תאונות דרכים אכן יסייעו בהקמת היחידה, על מנת שלא נקבל את ההודעות כפי שקיבלנו עד היום, אבל אני לא חושב שצריך להעביר חצי מהתקציב לזה.
בן ציון קריגר: אני מציע שזה יהיה שליש בלבד ושני שליש יהיו לצורך סיוע למשפחות שכולות מתאונות דרכים.
בן ציון קריגר: באשר למשרד הרווחה – בהצעת החוק נאמר שמשרד העבודה יסתייע במתנדבים מקרב משפחות נפגעות תאונות דרכים.
בן ציון קריגר: ישנה עמותת "יד לנקטפים" שקמה במיוחד לצורך זה, אבל כדי לבוא ולקבל סיוע, אנחנו צריכים את החוק.
בן ציון קריגר: בהגדרה של "בן משפחה" כתוב: "בן זוג, ילד,הורה, אח או אחות או בן משפחה אחר התלוי בנפגע תאונת דרכים".
בן ציון קריגר: אין דבר כזה "תלוי".
אברהם פורז: יש הגדרת "תלויים" בחוק.
אברהם פורז: הכוונה לאחד שפרנסתו עליו.
בן ציון קריגר: אם כך אני חוזר בי.
דליה קמרון: הורים לא תלויים בבן שלהם.
אברהם פורז: הגדרת "הורה" היא ללא קשר.
אברהם פורז: הרחבנו את זה למקרים שיש מישהו שהנפגע מפרנס אותו, כמו נכד למשל.
בן ציון קריגר: אני ממליץ שהסיוע הראשוני לא יהיה 60 יום, אלא שנה, 360 יום.
בן ציון קריגר: זה הסיוע הראשוני שצריך להינתן והוא למעשה ההכוונה לאותם המשרדים שאמורים לסייע.
בן ציון קריגר: במסגרת מרכז הסיוע לנפגעי תאונות דרכים, אני מפנה את תשומת הלב לסעיף 2(ב)(2).
בן ציון קריגר: אני מציע שנציגי המשפחות יהיו בתוך הגוף אשר אמור לסייע לשר לנהל את המרכז ויצוין ששני נציגים של ארגונים המייצגים נפגעי תאונות דרכים יהיו נציג איגוד הנכים או הפצועים ונציג איגוד המשפחות השכולות.
אברהם פורז: אתה צריך לסמוך על השר שהוא ימצא את הנציגים.
אברהם פורז: יכול להיות שיש יותר מארגון אחד, מה גם שלא מדובר בארגונים סטטוטוריים.
אברהם פורז: לכן אנחנו צריכים לאפשר לשר לבחור.
אברהם פורז: מאחר שלא מדובר בארגונים שהוקמו על פי חוק, אין דרך אחרת.
אברהם פורז: אני מניח שהשר יתייעץ וייקח את האנשים הכי טובים שיכולים להיות.
בן ציון קריגר: לגבי מטרות המרכז – בסעיף 3(א)(1) מדובר על הקמת יחידת המשטרה.
בן ציון קריגר: בסעיף 3(א)(4) מדברים על ביצוע מחקרים, סקרים ובדיקות לצורך גיבוש מדיניות סיוע לנפגעי תאונות דרכים.
בן ציון קריגר: אני חושב שלהוציא תקציב מיוחד לנושא של מחקרים, סקרים וכן הלאה, זה מיותר.
אברהם פורז: הסקרים הם לצורך גיבוש מדיניות סיוע.
אברהם פורז: ייתכן שהם לא יודעים מספיק וצריכים לבדוק.
אברהם פורז: בכל מקרה הסעיף הזה לא מחייב, אלא מאפשר להוציא כסף למטרה הזאת.
אברהם פורז: אולי צריך לבדוק את דרך מתן ההודעה ואיך לעשות את זה יותר טוב וכו'.
בן ציון קריגר: בסעיף 5 נאמר: "הכנת חומר כתוב הכולל ...".
בן ציון קריגר: אני חושב שכדאי לכתוב: הכנת חוברת הדרכה הכוללת.
נחום לנגנטל: "חומר" כולל גם חוברת.
בן ציון קריגר: חסר לי פה סעיף.
בן ציון קריגר: לפני סיוע להקמת קבוצות התמיכה חייב להיות סיוע בהקמת יחידת אבחון ואפיון למשפחות השכולות, אשר חייבת להיות מורכבת מפסיכולוג ועובד סוציאלי.
אברהם פורז: זה בעצם ביצוע מחקרים, סקרים ובדיקות.
מיכל אל-נקווה: אני עברתי תאונת דרכים וכמו שאתם רואים אני לא הולכת היום כמו דוגמנית על מסלול.
מיכל אל-נקווה: עברתי תאונת דרכים מאוד קשה והייתי בקומה מעל חודש.
מיכל אל-נקווה: אני עיתונאית וכותבת רומן ואני גם עוסקת במתן הרצאות בנושא תאונות דרכים.
מיכל אל-נקווה: התקשרתי לפי דפי זהב לבתי ספר והצעתי להם להסביר לתלמידים בכיתות י"ב, שמקבלים רשיון נהיגה, את נושא תאונות דרכים.
מיכל אל-נקווה: אני חושבת שהדבר שיכול להיות חרוט בזיכרונם הוא המקרה האישי שלי, יותר מכל סטיקרים ותשדירים.
מיכל אל-נקווה: בתי הספר ענו לי שאין להם תקציב לצורך מתן הרצאות.
מיכל אל-נקווה: לכן אני חושבת שצריך לתקצב את בתי הספר ספציפית לנושא הזה.
אברהם פורז: זה שייך למניעת תאונות דרכים ולא לסיוע לנפגעים.
אברהם פורז: החוק הזה לא דן במניעה, אלא רק בשאלה מה קורה אחרי שיש תאונת דרכים עם נפגעים.
מיכל אל-נקווה: כשנפגעתי אבי קיבל את ההודעה מכיוון שהוא עיתונאי.
מיכל אל-נקווה: במכונית איתי היה אדם שלא היה מוכר ורק במקרה הוריי התקשרו להוריו והודיעו להם שהוא נפגע.
דליה קמרון: אני אם שכולה.
דליה קמרון: בני גלעד נהרג לפני כארבע שנים בתאונת דרכים.
דליה קמרון: אני יושבת כאן ומקשיבה למה שנאמר ויש לי כמובן הרבה מה להגיד.
דליה קמרון: אני מקשיבה לדברים שנאמרו כאן וקצת מקומם אותי לשמוע שמדברים על תקציב, כי במותו של בני אחראית גם המדינה.
דליה קמרון: למה?
דליה קמרון: במקרה שלנו הנהג שפגע בי הוא נהג שאסור היה לו לנהוג.
דליה קמרון: אבי למשל, שכב במשך 13 חודשים כצמח ולאחר ארבעה חודשים הוא קיבל רשיון נהיגה.
דליה קמרון: הרופא חתם על טופס האישור למשרד הרישוי.
דליה קמרון: כך שאם לאדם שחולה במחלת פרקינסון ונזקק למקל הליכה ונוהג עם צווארון, המדינה נותנת לו רשיון לנהוג במצב כזה, אני חושבת שהיא במידה מסוימת חייבת גם להיות אחראית.
דליה קמרון: מבחינה אנושית, מבחינה הומאנית, אם אני אלך ברחוב ואני אראה בן אדם נופל ברחוב, אני אעזור לו.
דליה קמרון: אני לפחות אהיה סקרנית להסתכל מה קורה לו.
דליה קמרון: ההרגשה שלי פה היא שאתם עוברים ואפילו לא מסתכלים על האדם שנפל.
דליה קמרון: וזה כואב.
דליה קמרון: מהסכומים שאני שילמתי לביטוח חובה ולחברות הביטוח במשך כל השנים, הבן שלי לא שווה במחיר של המדינה אפילו לא שנים ספורות.
דליה קמרון: אני חושבת שאתם לא לוקחים בחשבון את הנטל הכלכלי שנופל על החברה כתוצאה מזה שמשפחה מפסיקה לתפקד.
דליה קמרון: כתוצאה מחוסר התפקוד שנובע מבעיה נפשית, המשפחות מגיעות להתמוטטות כלכלית.
דליה קמרון: בסך הכל אתם חוסכים את זה פה ומשלמים שם.
דליה קמרון: במד"א אמרו לי במפורש שהם מצטערים שהם לא הספיקו להגיע לבן שלי, כי רק נט"ן אחד בכוננות.
דליה קמרון: הבן שלי מת סופית, כיוון שנט"ן הגיע – למרות שהיינו בפתח בית חולים רמב"ם כשהתאונה התרחשה – רק כעבור עשרים דקות.
דליה קמרון: במד"א אמרו לי שמקצצים בתקציב ולכן יש רק נט"ן אחד על כל אזור חיפה.
דליה קמרון: לחיות במדינה ולדעת שילד בן 14 נפטר משום שלא היתה לו הספקת חמצן למוח, כי נט"ן לא הגיע בזמן, אז המדינה אחראית.
דליה קמרון: אם המדינה אחראית וכתוצאה מזה יש תופעות קשות במשפחות ואני מכירה הרבה מקרים שמגיעים עד כדי גירושין, כי בן משפחה אחד מפסיק לתפקד, שהיא תשלם.
דליה קמרון: אני עוברת עתה לנקודה שהיה לי מאוד קשה בה והדחקתי אותה הרבה שנים.
דליה קמרון: אתם לעולם לא תדעו ושלעולם לא תדעו מה באמת עובר עלינו, אבל כשאחות סוציאלית בבית חולים הגיעה אליי לאחר שנפגעתי באותה תאונה והודיעה לי שהבן שלי נפטר, ואותה מלווים שני שוטרים שהתיישבו לידי וביקשו לתחקר אותי באותו רגע, ומילאו ארבעה דפים, זו טראומה.
דליה קמרון: זו צורה?
דליה קמרון: אתם יודעים איזו טראומה יש לי עד היום מהדבר הזה?
דליה קמרון: אתם יודעים כמה אני בוכה כשאני מדברת על זה וכמה אני כועסת שבכלל עניתי להם?
דליה קמרון: היה לי אז צורך נפשי להראות שלא אני אשמה, אלא אותו אדם שנסע בכביש מהיר בניגוד לכיוון התנועה.
דליה קמרון: הם לא יכלו לחכות קצת?
דליה קמרון: הרי את התיק הזה סגרו אחרי כמה חודשים.
דליה קמרון: הם מילאו ארבעה עמודים בתחקיר שהם עשו לי, בזמן שהם ידעו שהבן שלי מת.
דליה קמרון: איפה נשמע דבר כזה, אפילו במדינה הכי מפגרת?
דליה קמרון: אתם מדברים פה על תקציבים?
דליה קמרון: אנשים מתמוטטים ואתם מדברים על תקציבים?
דליה קמרון: אני לא אזרח סוג ג' במדינה הזאת.
אברהם פורז: זאת המטרה של החוק, כדי שהדברים האלה ייושבו.
דליה קמרון: הרשות מוציאה מיליונים על פרסום.
דליה קמרון: מאיזה כספים היא עושה את זה?
דליה קמרון: מכספי הביטוח.
דליה קמרון: הרי הרכב הוא הפרה החולבת הכי גדולה במדינה.
דליה קמרון: אז מאותו סכום, משהו קטן, קצת לעזור לאלה שנפגעו.
דליה קמרון: חלק גדול מתאונות הדרכים הן באשמת מע"צ.
דליה קמרון: אני מזמינה אתכם לבוא ולראות איך עובדים היום בכביש ראשון לציון, איך עמודים עומדים באמצע הכביש בלי שום שלטי אזהרה.
דליה קמרון: או שיש מחסומים ופתאום נגמרת הדרך במקום חשוך.
דליה קמרון: מה שכואב הוא שהרשויות מוציאות את כל הדברים האלה מתחום אחריותן, אז לפחות שיהיה מישהו שיעזור לנו.
רבקה עזר: לאחר שאיבדתי את בני כמעט שאיבדתי גם את בעלי.
רבקה עזר: כשהודיעו לי, הודיעו לי את ההודעה כשהייתי לבד ובעלי היה בעבודה ודרך הטלפון הודיעו לו שיגיע הביתה כי בנו נהרג.
רבקה עזר: איזה אדם נורמלי מסוגל לנהוג אחרי שמודיעים לו הודעה כזאת?
אברהם פורז: אנחנו כבר דנו בחוק הזה והוא כבר היה אפילו מונח במליאת הכנסת.
אברהם פורז: החוק חזר אלינו בגלל בקשות של שרים ולכן אנחנו משנים את הדברים הבאים: א.
אברהם פורז: השר, במקום שר העבודה והרווחה, יהיה שר התחבורה.
אברהם פורז: אנחנו מורידים את זה ממשרד העבודה והרווחה שלא מעוניין בזה.
אברהם פורז: בסעיף 2(א) יהיה כתוב:
אברהם פורז: מוקם בזה מרכז סיוע לנפגעי תאונות ולבני משפחתם במסגרת משרד התחבורה, שימומן לפי הוראות סעיף 5 (להלן – המרכז).
אברהם פורז: ג.
אברהם פורז: בסעיף 2(ב) יהיה כתוב: "המרכז ינוהל על ידי מנהל שימנה השר; לצד המנהל יפעל צוות היגוי שחבריו חמישה עובדי המדינה וחמישה נציגי ציבור ...".
אברהם פורז: הראשון יהיה נציג של משרד התחבורה ואחר כך יבוא נציג משרד העבודה והרווחה.
אברהם פורז: בסעיף 5(ב) יהיה כתוב:
אברהם פורז: מחצית מהסכום האמור סעיף קטן (א) יועבר ליחידה המשטרתית, אלא אם כן קבע שר האוצר בהתייעצות עם השר לביטחון פנים, באישור ועדת הכלכלה של הכנסת, שיעור אחר.
אברהם פורז: בסעיף 8 יהיה כתוב: השר הממונה – שהוא שר התחבורה – על ביצוע חוק זה והוא רשאי לאחר התייעצות עם השר לביטחון פנים באישור ועדת הכלכלה של הכנסת, להתקין תקנות לביצועו, לרבות לעניין מסירת הודעה למשפחה בהתאם להוראות סעיף 4.
אברהם פורז: בדרך כלל אינני נוהג לאפשר הסתייגות של שרים או מישהו אחר לאחר שהסתיים הדיון של הוועדה.
אברהם פורז: אבל אני מבין ששר התחבורה מבקש שהמימון יבוא מתקציב המדינה ולא מתקציב הרשות, ולכן אנחנו לא נרשום את זה כהסתייגות, אלא כשתי חלופות – חלופה א' וחלופה ב'.
אברהם פורז: חלופה א' תהיה 2% מתקציב הקרן וחלופה ב' תהיה שהתקציב יבוא מתקציב המדינה.
אברהם פורז: 2% מתקציב הקרן זה 3.2 מיליון שקל.
אברהם פורז: לפיכך בסעיף 5(א) חלופה א' תהיה כך: לשם מימון פעולות המרכז יועברו אליו 2% מהתקציב השנתי של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, בהתאם לחוק המאבק הלאומי בתאונות דרכים, התשנ"ז-1997.
אברהם פורז: חלופה ב' תהיה כך: לשם מימון פעולות המרכז אוצר המדינה יממן בסכום של 3.2 מיליון שקל מידי שנה.
ישי אילן: כשמדברים על האלטרנטיבה השנייה לא ברור אם אתה מקבל את מה שאמר נציג הרשות שזה יעבור להיות חלק מתפקידו של מד"א.
אברהם פורז: זה לא שייך בכלל למד"א.
אברהם פורז: מסירת ההודעות למשפחות הנפגעים תיעשה על ידי משטרת ישראל.
אברהם פורז: ניצב גנות היה כאן בשעתו ואמר שהמשטרה עושה את זה ממילא, אבל היא רוצה לשפר את עצמה, לעשות את זה באופן יותר מקצועי ובצורה יותר עדינה, כדי שחלק מהדברים ששמענו כאן לא יהיו.
אברהם פורז: בנוסף לזה, במסגרת משרד התחבורה, תעבוד יחידה קטנה, שהיא יחידת תיאום, קישור והסברה והיא תצטרך לעבוד עם הרשויות המקומיות.
ד"ר משה בקר: ברגע שהאחריות הועברה לשר התחבורה, לדעתי צריך להיות סעיף ספציפי שאומר שהאחריות לביצוע החוק תיעשה באמצעות הרשות הלאומית.
ד"ר משה בקר: הרשות הלאומית בהגדרה היא גוף הגג לטפל בכל הבעיות.
יהודה שטיין: הואיל ולא התייעצתי עם השר ועד עכשיו השר לא ידע שזה יוטל עליו, אני מבקש לתת לנו פרק זמן להגיב.
נחום לנגנטל: סגן שר התחבורה התקשר אליי ביוזמתו ואמר לי שהוא מוכן שהנושא הזה יטופל במסגרת הרשות.
נחום לנגנטל: הודעתי את זה ליושב ראש וחזרתי לסגן השר והודעתי לו שהיושב ראש הסכים לקבל את הודעתו.
יהודה שטיין: לי לא הודיעו על כך.
נחום לנגנטל: אני מבקש להודות ליושב ראש הוועדה על קידום הצעת החוק.
נחום לנגנטל: זו הצעת חוק שחתמו עליה כל חברי הכנסת.
נחום לנגנטל: למיטב ידיעתי אין עוד חוק שכל חברי הכנסת חתומים עליו.
נחום לנגנטל: כולם רגישים לבעיות החמורות שנשמעו כאן.
נחום לנגנטל: כדרכו של חוק, וכך גם בחוק הזה, מהקריאה הראשונה הושמטו הרבה נוצות וכל אחד מרגיש שזה לא כמו שהוא ציפה ורצה – לא ההורים ולא גורמים אחרים.
נחום לנגנטל: רצינו שזה יהיה הרבה יותר רחב וכל מה שיש כאן הוא תולדה של פשרות.
נחום לנגנטל: יכול להיות שנבוא בעוד תקופה מסוימת ונאמר שצריך לעשות תיקונים ואכן נעשה אותם.
נחום לנגנטל: אני רואה בחוק הזה התחלה של דבר שכרגע לוקה מאוד בחסר, אבל כרגע אני מבקש מכולם שנעביר את זה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית, נתחיל ליישם את החוק ונראה מה הבעיות בשטח ואם צריך להוסיף תקציב, הרי לא מדובר כאן בסכומים גדולים.
אברהם פורז: למרות הכל אני מאפשר לכל אחד מנציגי השרים הרוצה להסתייג להוסיף הסתייגות עד יום שלישי הבא, זאת למרות שבדרך כלל אני לא מוכן לקבל הסתייגויות שלא הושמעו בוועדה.
אברהם פורז: בכפוף לזה אנחנו מאשרים להניח את הצעת החוק לקריאה שנייה וקריאה שלישית.
אברהם פורז: פרט לסעיף המימון, אם התקציב הוא מהאוצר או מהרשות, הכל מוסכם.
שוש מגן: אני מבקשת להודות לחבר הכנסת נחום לנגנטל על הרגישות הרבה ועל האכפתיות.
שוש מגן: ליוויתי אותו מתחילת רעיון החוק ולאורך כל הדרך.
שוש מגן: כל הכבוד לו על היוזמה.
שוש מגן: כאם שכולה כואב לי לשמוע את הדברים שנאמרו פה, אבל חשוב לי לחזק את ידיו של חבר הכנסת לנגנטל, כי זה דבר מאוד חשוב.
שוש מגן: אני אגיד משהו אירוני – הבת שלי נפגעה במסגרת צה"ל ו"התמזל מזלי" ויש מי שמטפל בנו.
שוש מגן: זה מאוד אירוני, אבל אני כואבת את הטלפונים הרבים שמגיעים אליי מידי יום ממשפחות שאין להן למי לפנות.
בן ציון קריגר: אני רוצה לברך על הצעת החוק ואנחנו מחכים שהחוק יאושר.
בן ציון קריגר: אנחנו מודים לחבר הכנסת לנגנטל שהוביל את הצעת החוק ונשתדל לסייע לו בהמשך.
אברהם פורז: - - - - - - - -
אברהם פורז: שלום לכולם, אני פותח את ישיבת הוועדה.
אברהם פורז: אנחנו דנים בתיקונים מספר 24 ו- 25 לחוק הבזק.
אברהם פורז: לצערנו, היועצת המשפטית של הוועדה לא נוכחת כאן היום.
דני רוזן: יש לי הערה טכנית.
דני רוזן: אני מבין שבדיונים הקודמים עלתה בעיה שלא הגיוני ששר התקשורת יהיה חותמת גומי בחוק, להחלטות של המועצה.
דני רוזן: אמרו שהמועצה תיתן את הרשיון.
דני רוזן: המשפטנים עבדו על הכנת המסמכים ותיקונם ברוח זו.
דני רוזן: אני מקווה שבשבוע הבא העניין ייגמר.
דני רוזן: הרעיון הוא שהגוף שייתן את הרשיון זה לא השר, אלא המועצה.
דני רוזן: את הניסוחים של זה עדיין לא גמרו להכין.
אברהם פורז: האמת היא שאני לא רואה בזה דבר מהותי.
דני רוזן: זה רק טכני.
דני רוזן: אני מבקש, אם אפשר, לדחות את הקטע של העניין הזה בדיון בשבוע.
אברהם פורז: נניח שהמועצה חרגה מסמכות.
אברהם פורז: שר התקשורת יכול לא לחתום.
אברהם פורז: זו היא חתימה קיומית, ויש אפשרות לפיקוח.
ראובן ריבלין: זה כמו שהנשיא חייב לחתום על חוק של הכנסת.
אברהם פורז: אני גם חושב מעבר לזה, למרות שזה לא כתוב – אתה יכול לומר שאתה מבקש דיון חוזר בעניין.
דני רוזן: אני חושב שהעניין עקרוני.
דני רוזן: אומרים פה דבר והיפוכו.
דני רוזן: אחרי שאתה משכנע, בהרבה מאד דיונים, כמה זה עקרוני שלא תהיה התערבות פוליטית, מקבלים את עמדתך, ומתקנים את הדברים ברוח זו – פתאום אתה נסוג?
אברהם פורז: אני רק אומר שלא איכפת לי כך או אחרת.
אברהם פורז: אני רק אומר מה היתרון בכל זאת בחתימת השר, אם, נניח, לא קוים איזשהו הליך.
אברהם פורז: זה בכל זאת גוף בתוך משרדו.
ראובן ריבלין: זה מסוג הדברים שאין לו שום חשיבות.
ראובן ריבלין: השר כפוף להחלטות בג"ץ.
ראובן ריבלין: אם הוא יתערב התערבות פוליטית – יבטלו לו.
ראובן ריבלין: הוא רוצה חתימה קיומית ?
ראובן ריבלין: – חבל שנתחיל לדון בזה.
דני רוזן: מניסיוני בתפקיד אני יודע ששרים בדרך כלל ובצדק רב, לא מוכנים להיות חותמת גומי.
דני רוזן: זה גם הופך את התהליכים לאיטיים.
דני רוזן: בסך הכל המגמה פה היא של חיזוק המועצה.
יגאל ביבי: אני לא מכיר שר שיחתום בלי לדעת מה הם הדברים.