GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אורלי פרוינד מיה: כי ברוב המקרים הוא בעל המאסטר בדיסק שיוצא, אבל כשהוא מתקשר עם חברת הפצה, היא מטביעה את הלוגו שלה על גבי הדיסק.
אורלי פרוינד מיה: למשל, תראו פה – יש פה דיסק שיש בו גם לוגו של פליי רקורד, שהיא המפיצה, בלי שום כיתוב.
אורלי פרוינד מיה: גם לוגו של הופ, וגם לוגו של חברים הפקות.
אורלי פרוינד מיה: מי בעל זכויות היוצרים במאסטר?
אתי בנדלר: האם מי מהם מציג את עצמו שם כמפיק בדרך המקובלת?
אתי בנדלר: הרי החזקה המבוקשת כאן תחול רק במקרה שמופיע על התקליט בדרך המקובלת שמו של אדם כמפיק התקליט.
אתי בנדלר: בדרך כלל הדרך המקובלת זה האות P מוקפת בעיגול.
אתי בנדלר: אולי יש עוד דרכים, שכתוב במפורש.
אורלי פרוינד מיה: בכל הדוגמאות שאני הבאתי פה, אין את האות P בכלל.
יריב לוין: אז הם לא נכנסים לחוק.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אולי בגלל שזה יובל המבולבל – אז הכל מבולבל שם?
אורלי פרוינד מיה: אז בואי תראי שכל השוק מבולבל, ואני לא אומרת את זה בצחוק.
אורלי פרוינד מיה: כל השוק מבולבל.
רוברט אילטוב: אבל אם זה לא בדרך המקובלת – החוק לא חל עליהם.
רוברט אילטוב: יש דרך מקובלת בחוק.
יריב לוין: אז טוב שנעשה סדר, אם ככה.
אורלי פרוינד מיה: אבל זה השוק.
רוברט אילטוב: אז בסדר, השוק יסדיר את עצמו.
רוברט אילטוב: יש דרך מקובלת, שהיא מוגדרת בחוק.
רוברט אילטוב: מי שלא עובד באותה דרך בעצם לא כפוף לחוק.
אתי בנדלר: כדי לדייק – הדרך המקובלת איננה מוגדרת בחוק.
אתי בנדלר: היא מוגדרת באמנות בין לאומיות, מקובלת בהתנהלות השוק.
אתי בנדלר: בדרך כלל מקובל שבעל זכות יוצרים מציג את עצמו באות C מוקפת בעיגול, ובעל זכות מפיק – producer, מציג את עצמו באות P מוקפת בעיגול.
אתי בנדלר: אז זו אחת מהדרכים המקובלות, ודאי שזו דרך מקובלת.
אתי בנדלר: דרך מקובלת אחרת יכולה להיות שכתוב בפירוש – מפיק התקליט: ושמו.
אתי בנדלר: החוק לא קובע מה היא הדרך המקובלת, אבל סתם ציון של חברה מסוימת, בלי שכתוב שהיא הפיקה את התקליט, אני לא חושבת שזו הצגה בדרך מקובלת של החברה המפיקה.
אורלי פרוינד מיה: יש פה אוסף של חנן יובל שאנחנו יודעים בוודאות, כי דיברנו אתו, שהוא בעל המאסטר, אבל הוא לקח מפיץ שיפיץ לו את התקליט, של חברה שנקראת אקו,  ופה יש לוגו של אקו, ובצד בקטן רשומה האות P ובכך אקו קנתה לעצמה חזקה.חנן יובל לא ידע מזה.
רוברט אילטוב: הוא לא חתם אתם על הסכם?
אורלי פרוינד מיה: אני לא יודעת אם יש הסכם או לא - -
רוברט אילטוב: אם הם הפרו את ההסכם אתו, הוא יכול ללכת לבית המשפט ולתבוע אותם, עם כל הכבוד.
אורלי פרוינד מיה: אבל למה לתת מראש עדיפות  -  -
רוברט אילטוב: גם אם ניתנת לו פה עדיפות ומישהו הפר את ההסכם, הוא ייענש בבית המשפט, עם כל הכבוד.
רוברט אילטוב: מה אתם רוצים, שלא נחוקק חוק עכשיו?
רוברט אילטוב: שלא נגדיר את זה?
רוברט אילטוב: אנחנו נגדיר את זה, ואנחנו רוצים לעשות רגולציה מסודרת בנושא הזה.
רוברט אילטוב: אבל אם מישהו מפר הסכמים – לזה יש את בית המשפט.
אורלי פרוינד מיה: אבל אני רוצה להעלות את הבעיות של החוק, כמוש הוא מנוסח עכשיו.
אורלי פרוינד מיה: כמו שהצעת החוק מנוסחת עכשיו היא מעוררת את הבעיות כי היא לא נותנת פתרון, למשל, למקרים האלה.
אורלי פרוינד מיה: היוצר צריך להבין שיחסי הכוחות בין מפיצים או חברות תקליטים ליוצרים הם לא יחסים שווים.
אורלי פרוינד מיה: היוצר הוא החלש יותר.
אורלי פרוינד מיה: הוא יוצרב בודד - -
רוברט אילטוב: והוא משתמש בחזקה יותר כדי להפיץ את עצמו ולפרסם את עצמו, ויש ביניהם הסכמות חוזיות, ושם – מי שמפר, צריך ללכת לבית המשפט ולהילחם בו.
רוברט אילטוב: אבל לא יכול להיות שאתם גם רוצים להשתמש בכוחות חזקים יותר כדי להתפרסם ולקבל את ההטבות שאתם מחפשים שם ובסוף גם להגיד לו – לא מגיע לך.
אורלי פרוינד מיה: בוודאי שמגיע לו את הכסף שלו  עבור ההפצה והעבודה שהוא עשה אבל לא עבור הזכויות במאסטר.
אורלי פרוינד מיה: זו נקודה שצריך להבין.
יריב לוין: יש בסוף גם ציבור.
יריב לוין: אדם שמשתמש או רוצה להשתמש בדברים האלה – הוא צריך לעמוד במצב שבו כשהוא מסתכל מה שכתוב שם – אם הדברים לא נכונים, ואם אותו בעל זכויות מאפשר לדבר הזה לקרות – שהדיסק שלו יוצא, מופץ ומסתובב, כאשר הכיתוב עליו הוא מטעה, על פניו, והוא לא עומד על זכויותיו ולא עושה את המינימום הנדרש לטובת הציבור בכלל, לא רק לטובתו האישית, אני חושב שבגלל זה להגיד עכשיו שנשאיר את הכל בערפל מוחלט ?
יריב לוין: אני חושב שהדרך הנכונה היא להגיד לאנשים – דעו לכם שזה המצב, מה שכתוב יש לו משמעות.
יריב לוין: נכון שניתן לסתור את החזקה הזו, אך דעו שזה מטיל נטל מסוים שצריך לקחת אותו בחשבון.
יריב לוין: כדאי להתאמץ שהכיתוב יהיה נכון ומדויק.
יריב לוין: אם נגיע לתוצאה הזו, הציבור כולו ירוויח מזה.
יריב לוין: הרי לשם אנחנו רוצים להגיע, בסוף.
יריב לוין: שמה שיהיה כתוב על העטיפה הוא נכון, ולא שהעטיפה תהיה איזה משהו שכל אחד זורק עליו מה שהוא רוצה, כי מה איכפת לו?
יריב לוין: יגיעו לבית המשפט, יתחילו מההתחלה.
אתי בנדלר: אני רוצה להוסיף לדבריו של חבר הכנסת לוין.
אתי בנדלר: בסופו של דבר למשתמש התמים שלא רוצה לפגוע בזכות היוצרים של בעל הזכויות, הוא צריך לדעת למי לפנות, מי בעל הזכויות בתקליט, כדי לבקש ממנו הרשאת שימוש ולשלם את התמלוגים הנדרשים.
אתי בנדלר: ברגע שמופיע שמו של מפיק על גבי תקליט זה מקל על המשתמש התמים להגיע לכתובת הראויה, שהיא בדרך כלל גם הנכונה כדי לקבל הרשאת שימוש ולא לפעול בניגוד לחוק.
אתי בנדלר: את מדברת על מקרים שבהם מי שמציג את עצמו כמפיק בעצם עושה כך בניגוד למצב הדברים הנכון מבחינה משפטית.
אתי בנדלר: אבל עדיין, המחוקק, לפי הצעת החוק רוצה לתת איזושהי הגנה למפר התמים, ואני מניחה שעוד מעט נשמע טענות בניגוד לכך, כי קיבלנו מכתב – אבל זו בדיוק הכוונה, להגן על המפר התמים שהוא כן פעל בהתאם להוראות החוק, כן פנה לבעל הזכויות בתקליט וקיבל ממנו את הרשאת השימוש.
אתי בנדלר: ולכך את לא מציעה פתרון.
אורלי פרוינד מיה: מה שאת אמרת רק מחזק את העובדה שהחוק כמו שהוא מנוסח מופיע על תקליט בדרך מקובלת - הוא לא פתרון מספיק טוב, כי מה היא הדרך המקובלת?
אורלי פרוינד מיה: הנה, הראיתי המון דוגמאות של מה מקובל בשוק, ואין דרך אחת מקובלת.
אורלי פרוינד מיה: השוק הזה לא מוסדר.
אורלי פרוינד מיה: בטח שלא מוסדרת הדרך שבה - -
אורלי פרוינד מיה: יכול להיות שצריך לכתוב  בצורה מפורשת: בעל זכויות היוצרים בהקלטה הוא –X.
רוברט אילטוב: את מוזמנת לפנות ליוזמי החוק, אם הם ירצו להוסיף דברים - -
אורלי פרוינד מיה: זו הצעה ראשונה.
אורלי פרוינד מיה: ודבר שני – צריך לקבוע בצורה מפורשת שהחזקה לא תחול במקום שהשם של המפיק לא הופיע בדרך המקובלת - -
אתי בנדלר: החזקה חלה רק בדרך המקובלת, אז אני לא צריכה לכתוב שאם לא בדרך המקובלת זה לא חל.
אורלי פרוינד מיה: וייתכן שצריך לקבוע איזושהי סנקציה על בעל זכות יוצרים שרשם את שמו על גבי התקליט והוא לא הבעלים - -
אתי בנדלר: מה שמציעה עורכת הדין פרוינד מיה זה בעצם להוסיף עבירה פלילית בפרק העונשין בחוק זכויות יוצרים לגבי מי שהציג עצמו בדרך המוקבלת כמפיק ביודעו שהוא איננו המפיק.
אתי בנדלר: אולי זה נושא שמשרד המשפטים צריך לבחון.
רוברט אילטוב: אני לא חושב שאנחנו צריכים להעביר את הדברים האלה למסלול הפלילי, שיש שם מספיק עבודה גם ככה.
יוריק בן דוד: אני רק רוצה, ברשותך, לחדד את הסוגיה כאן.
יוריק בן דוד: מדובר על זה שאין מחלוקת שמפיץ שחתם הסכם עם האומן או עם היוצר, שהוא, בעצם, בעל ההקלטה, מקבל את חלקו.
יוריק בן דוד: על זה אין מחלוקת, כי בהסכם ההפצה כתוב שעל כל דיסק שיימכר יקבל המפיץ X אחוזים תמורת העותק הזה שנמכר, ועל זה אין מחלוקת.
יוריק בן דוד: על זה תמיד יש הסכם.
יוריק בן דוד: אנחנו מדברים על משהו אחר לגמרי, אנחנו מדברים שברגע שלוקחים את ההקלטה הזו ועכשיו משדרים אותה, בגין השידור הזה מגיע, על פי החוק הקיים, לבעל ההקלטה, תמלוגים,  או, יש לו  זכויות לדרוש תמלוגים תמורת ההשמעה הזו.
יוריק בן דוד: למפיץ אין כאן קשר בכלל.
יוריק בן דוד: אין נגיעה.
יוריק בן דוד: לכן אנחנו לא מדברים לפגוע בחברות התקליטים מבחינה זו.
יוריק בן דוד: חלילה לנו.
יוריק בן דוד: אז מדובר רק על הזכויות על התמלוגים שהם מקבלים בגין זה שמנגנים את זה בדיסקוטק, למשל, משמיעים בפומבי בדיסקוטק וכולם רוקדים עם המוזיקה הזו, או שמשדרים את זה ברדיו.
יוריק בן דוד: מה אנחנו אומרים?
יוריק בן דוד: לצערנו הרב, בשוק הדיסקים יש המון אוספים, למשל.
יוריק בן דוד: המון דיסקים שהם לא של אומן אחד.
יוריק בן דוד: למשל – אוסף העשור.
יוריק בן דוד: מיטב השירים הים תיכוניים.
יוריק בן דוד: יש פה 40 שירים, או משהו כזה.
יוריק בן דוד: השירים האלה, לכל הקלטה של כל שיר כזה יש זכויות למישהו אחר.
יוריק בן דוד: עכשיו אנחנו אומרים שהזכות תהיה למי שמופיע פה, שהפיק את האוסף הזה.
יוריק בן דוד: מי שהפיק את האוסף במקרה זה, זה – מירו את עדן הפקות.
יוריק בן דוד: הוא באמת עשה עבודה יפה מאד.
יוריק בן דוד: הוא דיבר עם בעל המאסטר הזה, ובעל המאסטר הזה, קיבל את ההסכמה שלהם להוציא את האוסף הזה ולמכור את זה, אבל זה לא מקנה לו זכויות יוצרים - -
רוברט אילטוב: אם הם הסכימו שהוא יכניס את זה לתקליט, הוא עשה את כל העבודה, הוא פיצה אותם, בכסף כזה או אחר  - -
יוריק בן דוד: לא, הוא לא  - -
רוברט אילטוב: לא משנה מה הוא עשה.
רוברט אילטוב: הוא, על המכירה - -
יוריק בן דוד: מקבל כסף.
רוברט אילטוב: אז מה הטענה שלכם?
רוברט אילטוב: אם הדבר הזה מופיע ברדיו, אז זה הולך לפי החוק.
יוריק בן דוד: לא. זה העניין.
יוריק בן דוד: לפי החוק זה יילך אליו והוא לא בעל ההקלטה, הוא לא בעל הזכויות.
רוברט אילטוב: אני חושב שאתה טועה פה.
יוריק בן דוד: אם כתוב בחוק ששמו של המפיק שמופיע בצורה מקובלת מהווה חזקה שהוא בעל של זכויות היוצרים, זה אומר שהוא, רשום כאן כמפיק, הוא יהיה בעל הזכויות לגבות תמלוגים בגין השמעה בדיסקוטק של מאסטר של אביהו מדינה, שהוא לא השקיע בו גרוש, או בעד שידור של שיר של חיים משה שהוא לא השקיע בו אגורה.
יוריק בן דוד: על זה אנחנו מדברים.
רוברט אילטוב: אז שלא יסכימו שם לתת לו שם את הזכויות.
יוריק בן דוד: יש אלפי ועשרות אלפי דיסקים כאלה בשוק.
יוריק בן דוד: זה שוק הדיסקים – אוספים.
יוריק בן דוד: הוא בנוי מהרבה מאד אוספים.
יוריק בן דוד: אנחנו מבינים את הקושי שיש לפדרציה ויש למפיקים, ואנחנו מבינים שצריך לפתור את זה.
יוריק בן דוד: מה שאנחנו מציעים – תנו לנו עוד איזושהי שהות לפני שאתם מעבירים את זה בקריאה ראשונה, כדי להגיע להסכמות.
יוריק בן דוד: הרי יש פה גופים שאנחנו עובדים ביחד, אנחנו חלק מאותה תעשייה - -
רוברט אילטוב: אנחנו נעביר את זה היום בקריאה ראשונה.
רוברט אילטוב: יהיה לכם הרבה מאד זמן עד לקריאה השניה והשלישית.
רוברט אילטוב: יהיה לכם זמן להידבר.
רוברט אילטוב: הנקודות ברורות.
רוברט אילטוב: אני חושב שהרבה מאד מהדברים שאמרת הם טעות, הם לא נכונים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הם דווקא מאד נכונים, אדוני היושב ראש.
רונית תירוש: אני באתי מפגישה כשאנחנו נעזרנו גם במשרד המשפטים.
רונית תירוש: אני רוצה להקשות ולהראות כמה העסק הזה של זכויות יוצרים מסובך.
רונית תירוש: נפגשנו עם איגוד המרקידים – ריקודי עם.
רונית תירוש: הם מרקידים אנשים, לוקחים אוסף של יצירות של זמרים ומפיצים או משעתקים את השיר אל מול הריקוד שהם רוצים ללמד.
רונית תירוש: את ה- DVD הזה, בהיקף של נניח 200 עותקים הם נותנים למרקידים השונים ברחבי הארץ, לפעמים גם בעולם, דרך האינטרנט.
רונית תירוש: הם לא מצליחים להגיע לגורם אחד שאפשר דרכו לשלם את התמלוגים כיוון שמדובר באוסף של מספר זמרים, מספר יוצרים, ואין מי שייקח על זה בעלות.
רונית תירוש: מדובר ב- 99 חברות שאם היית מאד רוצה היית צריך להגיע לכל אחת ואחת מהם, כל פעם מחדש, כל פעם שאתה מוציא DVD כזה כדי ללמוד ריקוד חדש.
רונית תירוש: זה סיפור מאד מורכב, זה לא קל.
רונית תירוש: רוצים לשלם, ואין כתובת לשלם.
רונית תירוש: בעיקר כשמדובר באוספים.
רוברט אילטוב: אנחנו יודעים שהנושא מורכב.
רונית תירוש: ואין לזה פתרון.
רוברט אילטוב: אנחנו ישבנו מעל לשנה על הצעת החוק הזו.
רונית תירוש: אני ישבתי בוועדת הכלכלה עם השר כחלון, שעות על שעות.
רוברט אילטוב: אנחנו מכירים את המטריה.
רונית תירוש: אבל החוק הזה מורכב ויש לו כל פעם השתמעויות חדשות שאנחנו לא יודעים איך לפתור אותן.
רונית תירוש: יצרנו חוק,  ואנחנו  גורמים לאנשים לעבור על החוק שלא באשמתן.
רונית תירוש: אני בכוונה אומרת את הדברים לפרוטוקול כי אני רואה לנגד עיניי כבר תביעות שיגיעו לאנשים שונים על לא עוול בכפם, כשאנחנו לא מסוגלים לתת להם מענה, וזה דבר מאד חמור.
רונית תירוש: יצרנו חוק ויש בו הרבה חורים.
רוברט אילטוב: תגישו תיקונים.
רונית תירוש: אני אפילו לא יודעת איך להגיש תיקון כזה.
רוברט אילטוב: אז תשבי עם האנשים שנפגעים - -
רונית תירוש: הנה, אני אומרת לך: ישבתי עם הנפגעים שעה, וישבתי עם משרד המשפטים, ואין לנו פתרונות.
אלכס מילר: יש לי שאלה ליועצת המשפטית: האם ניתן היום בחוזה בין שני הצדדים לעשות איזשהו מצב של מניעת הנגזרת הזו?
אלכס מילר: הרי הטענה כאן שקיימת נגזרת, בעיקר זה קיים באוספים.
אלכס מילר: זאת אומרת שכאשר יש אוסף אז יש את זה שהפיק את האוסף ויש זה שהפיק את השיר עצמו ואז זה ממשיך וממשיך.
אלכס מילר: השאלה היא האם בחוזים, כשאנחנו נתקדם עם הנושא הזה, האם בעניין של החוזים הצדדים יכולים להסדיר את הנושאים האלה בלי שום קשר - - כשהחוק קיים והחוק- - נותן למפיק לשאת את השם שלו על הדיסק.
אלכס מילר: זה בסדר.
אלכס מילר: שלא ייצא מצב שבעצם גם בחוזה הם לא יכולים למנוע שאחר כך, באוסף, צריך לכתוב 20 מפיקים שהפיקו את השירים.
אתי בנדלר: הצעת החוק, אם תתקבל, כלשונה, תיצור חזקה, אבל אני מזכירה שחזקה היא חזקה שניתנת לסתירה.
אתי בנדלר: דהיינו, נניח שבחוזה בין בעלי הזכויות לבין מפיק האוסף ייאמר במפורש שהמפיק איננו בעל זכות יוצרים במאסטרים של השירים שמרכיבים אותו.
אתי בנדלר: למרות זאת, הוא יציג את עצמו על גבי התקליטור לצורך העניין כמפיק התקליט.
אתי בנדלר: אז צריך להבחין כאן בין שני צדדים – יש את צד המשתמש ויש את הצד לחוזה.
אתי בנדלר: הצד לחוזה יוכל לתבוע את המפיק, על כך שהוא הציג את עצמו כמפיק , בניגוד לחוזה, ויש להניח שאם זה יעוגן באמת בחוזה אז הוא יזכה בתביעה שלו.
אתי בנדלר: מה קורה עם צד שלישי שעשה שימוש בתקליט, ופנה למפיק?
אתי בנדלר: הוא יהיה מוגן כמפר תמים, משום שהוא הסתמך על החזקה שתופיע בחוק.
אתי בנדלר: לכל היותר יוכל מי שנפגע כבעל זכות היוצרים האמיתית לתבוע את המפיק ולבקש פיצויים על הנזקים שנגרמו לו, אבל הוא ימשיך - - החזקה תמשיך לפעול לטובת זה שנחזה להיות המפיק, למרות שאין לו את הזכויות האמיתיות, למרות שהוא עשה כך בניגוד לחוזה.
יריב לוין: וזה, אגב, ידרבן את אותו בעל זכויות לדאוג שלא ייצא האוסף לשוק כשכתוב עליו שמי שהוא חתם אתו והפיק את האוסף יציין את הדברים - -
אתי בנדלר: זה נכון, אבל לפי מה שמוצע כאן אין כאן יחסי כוחות שקולים בין המפיקים לבין היוצרים.
יריב לוין: אבל זה באוספים- -
אתי בנדלר: לא רק באוספים, אלא בכלל, וזו הבעיה, כי חוקים שונים נותנים הגנות או קובעים חזקות דווקא לטובת הצד החלש במערכות היחסים, וכאן ניטען – ולי אין מספיק נתונים כדי להפריך או לתמוך בטענה הזו, אבל מה שנטען כאן זה שבעצם מציעים לתת כאן יתרון, לקבוע חזקה לטובת הצד החזק במערכת היחסים ולא לטובת הצד החלש.
אתי בנדלר: לכן גם ביקשתי לדעת, כשמר קדושי דיבר כאן, האם יש לו נתונים על מה להשתית את הטענה שלו – באמת, בכמה מקרים מדובר על כך שגוף מסוים, חברה מסוימת, מציגה את עצמה כמפיקה למרות שהיא בפועל לא המפיקה.
אתי בנדלר: כי חזקה אתה צריך לתת כשיש נניח – 90%, 80% מהמקרים באמת כאלה – אז אין טעם לדרוש מהתובע כל פעם להפנות אותם להוכיח מחדש את הנושא, ויש מקום כבר לקביעת חזקה בחוק.
אתי בנדלר: אבל אם מסתבר שיש מקרים רבים – או, נניח, שזה ב- 30% מהמקרים –שמי שמציג את עצמו כמפיק איננו המפיק בפועל, אז באמת זה בסימן שאלה האם יש מקום לקביעת אותה חזקה.
יריב לוין: זו טענה בעלמא.
אתי בנדלר: לכן צריכים לשמוע קצת יותר נתונים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם אותם מרקידים פונים לאותו מפיק שרשום והוא אינו כזה, ומבקשים אישור -מה קורה למפיק הזה, שלמרות שהוא יודע שהוא לא?
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשאת מדברת על כך שבשימוש תמים הם לא ייתבעו – מה קורה עם אותו מפיק?
אתי בנדלר: אותו מפיק יהיה צפוי לתביעה מטעם בעלי זכויות היוצרים האמיתיים.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל איך הם יידעו בכלל שהסיפור הזה קרה?
רוברט אילטוב: איך יודעים שגנב הוא גנב?
רוברט אילטוב: כשתופסים אותו
יוריק בן דוד: אתה יודע כמה גופי שידור יש?
יוריק בן דוד: איך הם יידעו?
יריב לוין: אז אני אומר לך מה היא הדרך – הדרך היא שמלכתחילה, כאשר הוא ראה שזה יצא בצורה הזו – הוא יגיד: תעצור, אתה צריך לציין שאני בעל הזכויות.
יריב לוין: הרי לשם אנחנו רוצים ללכת.
יוריק בן דוד: אז בוא נגיע לאיזושהי פשרה  שבמקרה שיש ניגוד עניינים בין המפיק לבין בעל זכויות אחר בדיסק הזה - החזקה לא תחול.
אתי בנדלר: איך יידע המשתמש שיש חילוקי דעות?
רוברט אילטוב: שמענו.
רוברט אילטוב: לא שמענו את הצד השני, ולכן הפשרה תבוא אחרי שנשמע את הצד השני.
אייל פרייס: הפדרציה תומכת בהצעת החוק הזו ואנחנו מברכים על היוזמה החקיקתית של חברי הכנסת.
אייל פרייס: כפי שציין משרד המשפטים – הצעת החוק הזו תקל על אכיפת החוק באותם מקרים – מעטים, צריך לומר – של אנשים שהם פורעי חוק, שמחליטים שהם רוצים להשמיע הקלטות ללא הרשאה, ולא לשלם ולא לקבל רשות כדי שאפשר יהיה לנהל נגדם הליכים יעילים באופן סביר, מבלי שצריך יהיה להביא לכל תביעה נגד אולם אירועים, בית קפה או גוף שידור שלא משלם – צריך יהיה להביא את פול מקארטני מאנגליה כדי שיצהיר בבית המשפט שבאמת התקליט הופק ביום כזה וכזה לפני 30 שנה – אני כבר לא מדבר על אנשים שנפטרו - -
רוברט אילטוב: מה עושים עם אלביס פרסלי, במקרה כזה?
אייל פרייס: באמת יכולה להיות בעיה.
אייל פרייס: התשובה היא באמת שבמדינות מתוקנות בעולם יש את החזקה.
אייל פרייס: אני שומע כאן את הדיון.
אתי בנדלר: אנחנו לא מדברים על תקליטים שהופקו בחו"ל בכלל.
אייל פרייס: אנחנו מדברים גם על תקליטים שהופקו בישראל וגם על תקליטים שהופקו בחו"ל.
אתי בנדלר: איך מדברים על תקליטים שהופקו בחו"ל?
אתי בנדלר: לאיזו הגנה הם זוכים בארץ, אם אין להם זיקה לישראל?
אייל פרייס: שיש להם זיקה לישראל – בוודאי, זוכים להגנה, בוודאי.
אתי בנדלר: אני רוצה להזכיר שסעיף 8(ג) לחוק זכויות יוצרים אומר שזכות יוצרים תהא בתקליט אם בעת יצירת התקליט מפיק התקליט היה אזרח ישראלי או שמקום מגוריו הרגיל, ואם הוא תאגיד – מרכז עסקיו היה בישראל, ואולם, זכות יוצרים להעתקה, להעמדה לרשות הציבור ולהשכרה....
אתי בנדלר: בתקליט, גם אם התקליט פורסם לראשונה בישראל.
אתי בנדלר: זאת אומרת שעל תקליט שיובא לארץ אין בכלל הגנה אלא מכוח אמנות.
אייל פרייס: כמעט נכון.
אייל פרייס: סעיף 9, לא סעיף 8 שגברתי הקריאה, מדבר על אותן אמנות.
אייל פרייס: כל התקליטים – יש לנו הסכם עם ארצות הברית, כל התקליטים מארצות הברית מוגנים.
אייל פרייס: יש לנו הסכם שנקרא - אמנת רומא, שישראל היא צד אליה, שיש שם כ-90 חברות, וגם התקליטים משם יש להם הגנה, וזה, כמובן, בנוסף לחברות הישראליות.
אייל פרייס: צריך להגיד משהו לוועדה - אנחנו לא ממציאים פה את הגלגל סביב אותה ועדה.
אייל פרייס: אנחנו לא קבענו פה איזה הסדר יחודי חסר תקדים בעולם.
אייל פרייס: כך מקובל.
אייל פרייס: צריך לפתוח את הדירקטיבה האירופית ולראות שבדירקטיבה האירופית זה בדיוק מה שקיים.
אייל פרייס: צריך להסתכל על הדין באנגליה, על הדין באוסטרליה – כך עובדים, כי לא מביאים את פול מקארטני או את שלום חנוך לכל תביעה על מישהו שמסרב לקבל רישיון ב- 2000 שקל להשמיע את המוזיקה שלו.
אייל פרייס: אז זו צריכה להיות נקודת המוצא שלנו.
אייל פרייס: הדרך המקובלת היא מאד ברורה, וזה נמצא גם באמנות – כתוב P וליד האות P יש את שנת הפרסום, למרות שהחזקה פה לא מדברת על שנת הפרסום, רק על ה- P. האם אפשר לכתוב את זה בהצעת החוק?
אייל פרייס: – אפשר.
אייל פרייס: אבל לדעתי לא רצוי.
אייל פרייס: יש גם סטנדרט לכתוב זכויות יוצרים בכל יתר היצירות, כולנו מכירים אותו - C. משרד המשפטים בחר, ולדעתי בצדק, לא להוסיף את הדבר הזה אלא לכתוב בדרך המקובלת, וכך צריך להיות גם לגבי תקליטים, אבל אפשר גם לכתוב שהדרך המקובלת היא שזה מסומן באות P.      	צריך לזכור עוד דבר – טעויות יכולות לקרות.
אייל פרייס: זו נקודת המוצא.
אייל פרייס: יש מיליוני טרקים, מיליוני הקלטות בעולם.
אייל פרייס: נקודת המוצא שלנו שכל 10 מיליון הטרקים מוגנים ותמיד יהיו כתובים בצורה מלאה ומדויקת?
אייל פרייס: לא.  זו לא נקודת המוצא.
אייל פרייס: ולכן מדובר על חזקה לכאורה.
אייל פרייס: החזקה לכאורה הזו  אומרת שאפשר להעביר את הנטל באופן די קל.
אייל פרייס: חברי, יוריק בן דוד  נתן דוגמה ואמר – אותו מצב שיש מפיץ שעשה הסכם עם בעל המאסטר.
אייל פרייס: מה כתוב בהסכם כזה?
אייל פרייס: אני עושה חוזים כאלה מדי יום ביומו.
אייל פרייס: כתוב: המפיץ מקבל את זכויות ההפצה, וזכויות היוצרים נשארות בידי האומן.
אייל פרייס: מה קורה בסיטואציה כזו?
אייל פרייס: - נורא קל.
אייל פרייס: יש את ההסכם הזה.
אייל פרייס: הוא מכריע בעניין החזקה.
אייל פרייס: כתוב: הזכויות שייכות לאותו אומן ורק זכויות ההפצה עברו.
אייל פרייס: מה יותר פשוט מזה?
אייל פרייס: לכן, מה שאומר חברי דווקא מוכיח את העניין.
אייל פרייס: מה קורה באותם מקרים שבהם אין לנו כיתוב מדויק על גבי התקליט, כמו שהיועצת המשפטית של אקו"ם הראתה?
אייל פרייס: מופיעים כל מיני לוגואים.
אייל פרייס: לא מופיע שם החברה בכלל.
אייל פרייס: גם לא נאמר ליד שם החברה מה הזיקה שלה לאותו תקליט.
אייל פרייס: יש שם מין סימן מסחר גרפי כזה של גוף כלשהו.
אייל פרייס: החזקה חלה כאשר מופיע השם כמפיק, כמפיק, אני מדגיש, לפרוטוקול.
אייל פרייס: לכן זה מאד פשוט: הבלבול לא יתעורר במצב כזה.
אייל פרייס: צריך לזכור גם את עניין המדתיות כאשר הכנסת מחוקקת את החוקים.
אייל פרייס: כשם שלא עלה על הדעת שביצירות אחרות שמופיע בהם שם המחבר – יש ספרים, בדף השער מיד מופיע שם המחבר, בעיתונים, בסרטים, ביצירות ארכיטקטוניות – בכל היצירות שאתם חוקקתם בשנת 2007 כשם ששם יכולות ליפול טעויות, ובכל זאת, אף אחד לא היסס כאשר הכניסו את החזקה הקיימת לגבי כל יתר היצירות, למרות שטעויות יכולות לקרות, אותו דין צריך לחול כאן.
אייל פרייס: אקו"ם יודע היטב שיכולות להיות מחלוקות בין בעלי זכויות.
אייל פרייס: לפעמים שניים אוחזין בטלית.
אייל פרייס: אין סיטואציה כזו?
אייל פרייס: בוודאי שיש.
אייל פרייס: אז מה עושים?
אייל פרייס: מתדיינים.
אייל פרייס: אקו"ם קבע מנגנון בוררות פנימי, אפשר ללכת לבית המשפט, כשיוצא התקליט ויש עליו את אותו כיתוב מטעה – בחלק הקטן של המקרים, יתכבד ויפנה האומן  ויאמר – ציינתם את השם לא נכון, נא לתקן.
אייל פרייס: וכבר היו דברים מעולם, מה הסיפור הגדול?
אייל פרייס: לא צריך לעשות מזבוב פיל.
אייל פרייס: אנחנו לא יכולים להיות פה איזה אי מנותק מהעולם.
אייל פרייס: במדינות הכי מפותחות בעולם סומכים על חזקת המפיק.
אייל פרייס: כשיש תקליט זר, ולצערי אין לי תקליט זר, אני מצביע פה על תקליט ישראלי – תקליט זר, שיש עליו את החזקה הזו הוא ניהנה מהחזקה בכל בעולם.
אייל פרייס: איך שהוא נוחת במכס בישראל – אומרים פה, חבריי מסביב לשולחן – החזקה הזו לא תחול?
אייל פרייס: סומכים על החזקה בכל העולם ורק בישראל לא נסמוך על החזקה?
אייל פרייס: לא נראה.
אייל פרייס: לגבי אוספים.
אייל פרייס: חברי ממשרד המשפטים, עורך הדין הווארד פולינר הראה תקליט שיש בו אוסף.
אייל פרייס: תקליט אוסף – לא מסתמכים עליו בכלל כדי להוכיח, בדרך המקובלת.
אייל פרייס: מדוע?
אייל פרייס: - משום שזה תקליט המשך, לא התקליט הבסיסי.
אייל פרייס: לא מביאים את תקליט הקומפילציה, תקליט הלקט הזה בהליכים המשפטיים, מביאים את התקליט הבסיסי ששם זה מופיע.
אייל פרייס: אבל כדי להפיס את הדעת אני אגיד יותר מזה: גם בתקליט שעו"ד פולינר הראה, אם אנחנו פותחים את העטיפה, את ה- insert, מופיע תחת לכל שיר שורת ה-P הרלבנטית.
אייל פרייס: ולמה היא מופיעה?
אייל פרייס: משום שזה האינטרס המובהק של חברת תקליטים, כשחברת תקליטים אחת נותנת לאחרת רשות לכלול את השיר בקומפילציה, זה התנאי הכי בסיסי – שהוא יכתוב את שורת ה- P כדי שחס וחלילה אנשים לא יטעו ולא יתבלבלו.
אתי בנדלר: האם אני יכולה להבין מדבריך שהיית מוכן לסייג את החזקה הזו כך שהיא לא תחול בכל מקרה לגבי תקליטי אוסף?
אייל פרייס: כן.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז כולם יעשו אוספים.
אייל פרייס: אבל בתקליט אוסף כתוב, רואים שזה תקליט אוסף.
אייל פרייס: ולמטה, בשורת ה- P  וה- C תמיד כתוב שזה קומפילציה.
אייל פרייס: ברור שזה מתייחס לקומפילציה, ולא בכדי המחוקקים בשום מדינה שאני מכיר לא מכניסים את ההגבלה הזו.
אייל פרייס: הדבר הזה הוא מובנה, הוא מובן מאליו.
אייל פרייס: לא צריך את הדבר הזה.
אייל פרייס: כשבאים לבית משפט לא באים עם תקליט אוסף שהוציאה חברת הליקון 20 שנה כנגד אותו פורע חוק.
אייל פרייס: לא מגיעים עם תקליט שיצא 20 שנה כדי להוכיח את הבעלות.
אייל פרייס: מביאים את התקליט הבסיסי.
אייל פרייס: מופיע שם השם – פול סמואל סמית.
אייל פרייס: זה מעבד מוזיקלי, מפיק מוזיקלי, זה ברור שהוא לא מפיק התקליט.
אייל פרייס: הוא לא סוני, לא יוניברסאל ולא הליקון.
אייל פרייס: זה כמו לואי להב, אני אעשה כבוד.
אייל פרייס: הוא מפיק מוזיקאלי אז מישהו חושב שבגלל שכתוב במקום מסוים – produced by Paul Samuel Smith  אנחנו שינינו את העניין?
אייל פרייס: ממש לא.
אייל פרייס: אני מפציר בוועדה שלא תקבע איזה שהם סטנדרטים חדשים, מקומיים, שמתעלמים מהמקובלות הבינלאומיות לגבי זהותו של המפיק.
אייל פרייס: זהותו של המפיק צריכה להיות כמו שמקובל – בדרך המקובלת, וזה באמצעות האות P. אם אדוני ייתן לי עוד זמן אני מוכן לענות גם לדברים הנוספים.
רוברט אילטוב: יש לך עוד שתי דקות.
אייל פרייס: חברת הכנסת תירוש העלתה פה את הסוגיה שלמרקידים קשה לקבל הסכמה גורפת לשיכפול של מוזיקה.
אייל פרייס: צריך להגיד שבנושא שיכפול של תקליטים זה עניין של הגבלים עסקיים, שיהיה גוף שייתן זכויות שיכפול.
אייל פרייס: המטרה היא שחברות יתחרו אחת בשניה, לא שיהיה גוף מרוכז שמרשה לשכפל תקליטים.
אייל פרייס: אפילו בדוגמה הכי קיצונית שבעולם, כשגוף מחזיק זכויות שיכפול – הן הרבה יותר מזעריות מהזכויות שחברת הכנסת תירוש מדברת עליהן, זה – I TUNES  של אפל, וכשהוא נותן לך רשות לשכפל הוא לא נותן לך רשות לשכפל, הוא נותן לך רשות להעתיק למחשב הפרטי שלך לשימושך האישי.
אייל פרייס: הוא לא אומר – כל חברת תקליטים שרוצה להוציא עכשיו אוסף תבוא ותבחר, תאסוף ותלקט את  - -
רונית תירוש: אז אתה לא נותן לי פתרון – איך הם ירקידו בלי מוזיקה?
רונית תירוש: וזו מוזיקה אקלקטית.
רונית תירוש: זה חייב להיות אוסף.
רונית תירוש: אייל פרייס: 		 		לגבי הקלטה אין שום בעיה
רונית תירוש: אבל הם מפיצים את זה, ביניהם.
אייל פרייס: לא, משום שכאשר מקליטים לצורך הביצוע הפומבי אפשר לקבל רישיון לביצוע פומבי, הפדרציה מעניקה רישיון כזה לגבי הרפרטואר שלה, שהוא רפרטואר אדיר,  הפי"ל מעניק רישיונות גורפים שכאלה, מקבלים את הרישיון במחיר שווה לכל נפש.
קריאה: הבעיה היא בהפצה.
רונית תירוש: מדובר על הפצה של 200 דיסקים כאלה.
אייל פרייס: את מדברת על הפצה של דיסקים, כבר ליצור טרקים.
אייל פרייס: בעניין הזה, צריך להתכבד המרקיד.
אייל פרייס: דינו לא יותר טוב מאשר חברת תקליטים מתחרה שרוצה להשתמש, ליצור אלבום קומפילציה.
אייל פרייס: פונים ומקבלים רשות.
אייל פרייס: אין דרך אחרת, אין פתרון אחר בעניין הזה.
רונית תירוש: אבל אם אני יוצרת ריקוד שלי, אני הכוריאוגרפית, אני יוצרת ריקוד שלי – אני צריכה את המוזיקה ברקע, ואני מפיצה את זה לעוד 200  מרקידים כמוני.
יריב לוין: אז תבקשי אישור.
רונית תירוש: לא נותנים.
אייל פרייס: צריך לפנות ולקבל רשות.
רונית תירוש: למי פונים?
קריאות: חברות תקליטים.
רונית תירוש: ל-99 חברות תקליטים?
רונית תירוש: זה מטורף.
רונית תירוש: כל שלושה חודשים כאשר אני מוציאה מקבץ ריקודים חדשים, כל פעם אני צריכה לפנות ל – 99 חברות תקליטים.
רונית תירוש: אף אחד לא יעמוד בזה.
קריאה: תעשי מקבץ של חברה אחת - -שתתקשר עם חברת תקליטים אחת.
רונית תירוש: מה שאתה עושה זה להרוג  את יוצרי ריקודי העם והפולקלור.
אייל פרייס: סליחה שאני נכנס לדברים טכניים – הבעיה נוצרת פה כי אותו מרקיד רוצה שתהיה לו קומפילציה מוכנה, ובשביל זה צריך לקבל רשות, בעניין הזה הוא דומה לכל חברת תקליטים אחרת שרוצה לעשות שימוש.