GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יוחנן פלסנר: יש כאן כמה שאלות עקרוניות.
יוחנן פלסנר: הרי המודל מדבר על חמישה בעלי רישיונות כמודל שאנחנו שואפים אליו.
יוחנן פלסנר: גודל השוק היום לא צפוי להשתנות, כי יותר פרסומות הולכות לכיוון האינטרנט, גודל השוק לא צפוי להשתנות כי דווקא בשוק קטן כמו שלנו, כשהחברות הגדולות באמת שם אין תחרות ביניהן, במקומות שכן צריך, כמו בסלולר ודוגמאות אחרות, אז הן גם פחות צריכות לפרסם, לכן שוק הפרסומת, אני הייתי שמח לקבל נתונים במסגרת דיון רציני, על מה צפוי באמת להיות בשוק, אבל הוא לא צפוי לגדול, ולכן כשאנחנו מדברים על להעסיק חמש חברות חדשות, אם היום משקיעים כ-150-160 מיליון בסך הכל בכל העוגה הזאת ואף אחד לא צופה שהיא תגדל, אז אם נגיע לחמש חברות, במקום חברה של 100 מיליון או חברה של 60 מיליון, נקבל חברות עם 20 או 30 מיליון.
יוחנן פלסנר: איזה חדשות מקבלים ב-20-30 מיליון?
יוחנן פלסנר: כמו שמקבלים בערוצים המקומיים בארצות הברית, את זה אני מכיר אישית, או במקומות אחרים, הרבה פלילים, כמה טאלנטים בהתחלה, אחר כך הטאלנטים כבר יהפכו להיות יותר בכיוון של הביקיני כמו איטליה.
יוחנן פלסנר: הטאלנטים היום נבנו על גב התחקירים, שאת דיברת עליהם, אבל זה רלוונטי לשנה-שנתיים, אחר כך אתה כבר יכול להביא מישהי מהרכילות, היא תחזיק לך את הרייטינג.
יוחנן פלסנר: שיעור העניין בחדשות לא ישתנה, זה 35% ממשקי הבית בפריים טיים, שזה המון, אבל כשאתה מחלק את זה, יהיו לך ארבע-חמש חברות, כולל הערוץ הציבורי, של 3% עד 7% רייטינג כל אחת.
יוחנן פלסנר: מה המשמעות החברתית?
יוחנן פלסנר: את כל זה אני אומר, הייתי שמח שמישהו אחר יעשה את המחקר הזה ולא אני.
יוחנן פלסנר: המשמעות החברתית, במדינה כמו שלנו, שהיא גם ככה שסועה, שכל אחד ייקח, אם אני איש עסקים ומקים לי ערוץ, אני אפנה ל-6% האלה, ציונות דתית, למשל, אני אפנה לבורגנות של אזור תל אביב וכל אחד יתמחה בקהל אחר ודווקא את מדורת השבט, שהרגולטורים כל כך יודעים לדבר עליה, ולכן אני לא מבין למה אתם לא מדברים על החוק הזה, ובמקום לדבר על רוממות התחרות, לדבר על רוממות מדורת השבט.
יוחנן פלסנר: אני אומר, מהפרספקטיבה שלי, כמישהו שחושב שזה כלי מרכזי ביצירת אותה ממלכתיות, אותו נרטיב, אותו שיח משותף.
יוחנן פלסנר: אז דיברנו על העצמאות.
יוחנן פלסנר: בהשוואה בין לאומית, אני לא חושב שיש מדינה עם גודל שוק כזה, ועוד מדינה כמו שלנו שצורכת הרבה חדשות, שיש בה כזה ריבוי גדול של חברות חדשות.
יוחנן פלסנר: אם נתקדם לכיוון הפתרון, אז כל המכניזם הזה...
יוחנן פלסנר: למה שאלתי אותך אם אנחנו קוראים סעיף-סעיף?
יוחנן פלסנר: הרי זה לא רלוונטי בכלל, צריך להבין, זה קצת מזכיר לי, להבדיל ואני לא רוצה לעצבן אף אחד, את חוק יישום ההתנתקות.
יוחנן פלסנר: זה 200 עמודים, ואז הוסיפו בסעיף אחד, 'תינתן אופציה של העתקה קהילתית' וכל הדיון מאז זה משאים ומתנים על ההעתקות הקהילתיות, כל ה-200 עמודים של החוק לא רלוונטיים.
יוחנן פלסנר: איזה איש עסקים רציני חושב, לפני שאת מחייכת וצוחקת, שמישהו בכלל יעסוק במכרז הזה?
יוחנן פלסנר: אמרה חברת הכנסת יחימוביץ נכון, מיד כשיבינו את כללי המשחק החדשים, זה...
יוחנן פלסנר: הרי מה זה הנכס של חברת החדשות?
יוחנן פלסנר: לקחת להם את המותג, לקחת להם את ערוץ 22, שבזה אני לא מתיימר להבין, בדיון על כל האפיקים וכל הדברים האלה, אז מה יש שם?
יוחנן פלסנר: את האנשים.
יוחנן פלסנר: אז במקום להתחיל לקחת חלק באיזה שהוא מכרז על משהו שאין בו שום דבר, חוץ מכמה שמות מפורסמים, מראש אני אסגור דיל עם המפורסמים, אז בטווח הקצר המפורסמים האלה ירוויחו, אבל אף אחד בכלל לא ייקח חלק.
יוחנן פלסנר: זאת אומרת כל הקונספציה מאחורי הדבר הזה בכלל מראה על אי הבנה בסיסית.
יוחנן פלסנר: אז את אומרת, כשענית לשאלה של חברת הכנסת ברקוביץ, תעלו את הרף של ההוצאה, אי אפשר להעלות את הרף של ההוצאה, כי צריך כאן היגיון עסקי, היגיון עסקי שאומר שמעט חברות חדשות שסביבן יש הרבה רייטינג יכולות להביא יותר.
יוחנן פלסנר: אז אני חושב שלא פסול, במסגרת זה שצריך לדון לעומק, לשקול מודל סינדיקציה שאנחנו רואים אותו במקומות אחרים בעולם.
יוחנן פלסנר: לא עשו בדיקה של מה שנקרא בלעז, לוק אנד פיל, חברת החדשות עם שם טוב...
יוחנן פלסנר: אני חושב שבארצות הברית, כשאתה רואה את הערוץ המקומי שלך, ובאוסטרליה, ואתה אחר כך רואה אי.בי.סי, או אן.בי.סי, יש סינדיקציה של חברת חדשות אחת שיש לה מספיק כסף כדי לעשות תחקירים, כדי להיות עצמאית, כי יש גם פלורליזם של בעלים ושל אינטרסים בכל המקומיים האלה, וזה מודל ששווה לבחון אותו.
יוחנן פלסנר: הוא מודל שיש לו גם היתכנות עסקית, בניגוד לניירת הזאת שכמעט אין לה שום משמעות.
יוחנן פלסנר: אדוני היושב ראש, אני אסיים את נאומי, שהוא באמת מן הלב ואני מקווה שנכנס אל הלב, שאני לא חושב שיש כאן כוונות רעות.
יוחנן פלסנר: עם רוב הפקידים הממשלתיים דיברתי ואני לא חושב שיש כאן כוונות רעות, אבל זה באמת נושא שיכול להביא אותנו לכיוון של טלוויזיית ביקיני בנוסח איטליה, שבמדינה כמו שלנו אנחנו מבינים את המשמעויות.
יוחנן פלסנר: אני גם לא חושב שיש כאן איזה שר או ממשלה שזו האג'נדה העיקרית שלה.
יוחנן פלסנר: במקור זה בא, אני חושב, כתוצאה מבקשה של החברות, כי רצו יציבות עם הרישיון כדי לקבל השקעות, אגרות חוב, כל הדברים האלה.
אופיר אקוניס: לא, מדברים בעניין שנים רבות.
אופיר אקוניס: הרעיון של מעבר הוא---
יוחנן פלסנר: לא משנה, אף אחד לא התאבד על זה, אבל היה היגיון לדון במודל חדש.
יוחנן פלסנר: עכשיו 'התבכבשנו' גם עם היצירה המקומית, גם עם נושא הרגולציה שלא פתור פה, עכשיו פתאום הרס החדשות, הפקידים מוציאים נוסחים על ימין ועל שמאל.
יוחנן פלסנר: אני חושב שצריך לעשות פוס, לעשות סטופ, בטוח שלא להצביע היום, זה גם לא חלק מחוק ההסדרים, אף ממשלה לא תיפול---
אופיר אקוניס: זה לא מחוק ההסדרים הקודם?
יוחנן פלסנר: ובאמת המצב הקיים הוא לא כזה שלא מאפשר לנו לדון לעומק, להביא חוקרים, להזמין מחקרים, ולראות שאנחנו ממלאים את האחריות שלנו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברים, אני דווקא, להבדיל מחבר כנסת פלסנר שחושב שאין פה כוונות רעות, חושבת שעם כל ההערכה הגדולה שלי אליכם, אלייך ואל נוגה ועכשיו קיבלנו עוד כמה פקידים חדשים, יש לי תחושה שיש איזה שהיא תחרות---
חיים אורון: מה אתם רוצים מהפקידים?
חיים אורון: יש ממשלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: יש לי תחושה שהממשלה לא מ---
אופיר אקוניס: אני, אגב, להעיר באופן כללי, נדמה לי, ואני לא אטעה, שמליאת הממשלה, כלומר הדרג הפוליטי בנבחרי הציבור, לא בטוח שקיימו דיון או יודעים בכלל---      יוליה שמאלוב ברקוביץ:     זה בדיוק מה שרציתי להגיד.
אופיר אקוניס: ואני לא מאשים חלילה אף אחד, הדבר לא הובא...
אופיר אקוניס: כשאומרים ממשלה ומתכוונים לפקידות הממשלתית, זה דבר אחד, אבל כשאומרים ממשלה, לממשלה יש מדיניות מסוימת, אבל אני לא בטוח שירדו לרזולוציות האלה.
אופיר אקוניס: יש לי כבוד רב לכל חבריי השרים, אבל אני לא יודע כמה הם, מי שהוא לא שר התקשורת כמובן, אלא שאר השרים, בקיאים כמונו, לפחות כמוני כי אני פה כבר שנה ברציפות בחוק הזה, ושאר חברי הכנסת ובקיאותנו בעניין הזה גדולה מאוד, והממשלה, אני לא בטוח שהיא קיימה...
אופיר אקוניס: לכן כשאומרים הממשלה...
אופיר אקוניס: וגם דיברנו על זה לפני שעה וחצי, מי זה בדיוק הדרג הממשלתי הזה שמקיים את המדיניות הזאת, או מה התפיסה האמיתית שלו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בכל מקרה יש לי תחושה שיש שם איזה שהיא תחרות בין כל מי שכותב את החוק הזה, מי מביא את הנוסח ההזוי יותר לשבוע הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני רוצה להגיד שממש קשה לי לראות את כל ההצעות האלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: קודם כל חבר הכנסת אורון אמר---
אופיר אקוניס: מר סבן, אני מבקש לא להפריע לה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מר סבן, כל פעם מביאים לפה משהו שהשֹערות פשוט עומדות כבר, אני לא יודעת איך לקרוא לזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מתכוונת לפגוע פה באף אחד, זאת לא הכוונה, בטח לא אישית---
אופיר אקוניס: יפה, זה נכון.
אופיר אקוניס: זה על כולם.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אנחנו צריכים להבין שכשאתם מביאים את הנוסחים האלה, לפעמים הלשון קצת חורגת מן המותר, כי קשה להחזיק מעמד.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: בכל מקרה אני רוצה לומר שמתחילת הרפורמה הזאת אני אמרתי שהתחושה היא שאף אחד לא מיומן ברפורמה הזאת ושהרפורמה הזאת היא לא נכונה, כי לא נלקחו הרבה מאוד דברים בחשבון, ותראו מה קורה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: באמת בצורה מאוד סמלית אנחנו גם מתרחקים אחד מהשני יותר ויותר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אפילו אם נסתכל על העולם הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: התחושה שלי שלא רוצים להוציא את שוק התקשורת לתחרות, כמו שאמרתי את זה קודם, אלא רוצים לסגור קודם כל את ערוצי החדשות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: למישהו מאוד מפריעים ערוצי החדשות שיש בישראל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: לי יש הרבה ביקורת עליהם, אבל אני מסכימה עם כל מלה שאמרה חברת הכנסת יחימוביץ לגבי איכות העבודה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כשקוראים את סעיפי החוק שלכם, פשוט אי אפשר להבין מאיפה בא הדבר הזה קודם כל של נניח אפיק, זה לא ייקרא חדשות 2, אלא...
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: מהיום לא קוראים לי יוליה, קוראים לי זרובבל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ככה, החלטנו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אולי זה יעשה לי טוב, אני אהיה יציבה יותר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: כן, זה ישפר לי את הרייטינג.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא מבינה את ההיגיון הזה של לבוא ולהחליט, מעבר לזה שאני הגשתי את ההסתייגות לגבי מספרי האפיקים, אבל לבוא ולומר שערוץ החדשות לא ייקרא ערוץ חדשות 2 ולא ייקרא ערוץ חדשות 10, לא ולא.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני לא רוצה להרחיב, כי אני חושבת שאנחנו תמימי דעים פה בנושא הזה, אבל יש לי הצעה אופרטיבית.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: ההצעה הראשונה זה לחזור מהרפורמה הזאת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: הצעה שלא תתקבל, זה ברור לי, ושערוץ החדשות באופן ברור ערוץ 10 נשאר בערוץ 10 וערוץ החדשות של ערוץ 2 קודם כל יוצא במכרז או ל...
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני גם לא הייתי עושה את זה, כי אלה שני גופים שיודעים כמה זה עולה, יש ביניהם הסכמה, ברוך ה', יש באיזה שהוא מקום במדינת ישראל הסכמה, אני בטוחה שכשזכיין קשת רוצה להראות משהו, אז אילי ההון של רשת לא מסכימים והפוך.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זאת אומרת, יש פה גם איזה שהוא באלאנס של איזון בין שתי החברות האלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אז אל"ף, לא הייתי עושה לא מכרז ולא את הוואג'ראס הזה---
נוגה רובינשטיין: אין מכרז בהצעה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: את רוצה שאחד יקנה את השני, יגיש הצעה וכולי וכולי.
נוגה רובינשטיין: בין רשת לקשת.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אוקי, אז קודם כל לדעתי לא צריך לעשות את כל הבלגן הזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם רשת וקשת זוכים, אני חושבת שצריך להשאיר להם את חברת החדשות, ביניהם, הם יודעים כמה זה עולה, הם יודעים כמה צריך להשקיע.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: במידה וזוכה אחד מהם, אני מציעה שבכל מקרה עוד אחד מבעלי הרישיונות שיזכו יהיו שותפים לחברת החדשות.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: חברת החדשות לא יכולה לעשות עבודה איכותית אם יירדו שם המחירים, ואני מסכימה בכל מלה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: נכון, יכול להיות שזה יותר מדי גבוה, אבל מכאן ועד התייעלות, לבוא ולומר שאפשר לייעל, זה דבר אחד, ולבוא ולהגיד שאנחנו מפרקים אותה, זה דבר אחר.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני מציעה, אדוני היושב ראש, שחברת החדשות תישאר בידיים של שתי הזכייניות וחברת חדשות 10, אם הם ירצו, יכול להיות שערוץ 10 ירצה את ערוץ 2, אני לא מאמינה שתרצו דבר כזה, כי אני חושבת שיש לכם חדשות גם טובות מאוד ובכלל לא הייתי חושבת לפרק את זה או ללכת ולהגיש מכרז לחדשות ערוץ 2. אם אני הייתי בחדשות ערוץ 10, הייתי נעלבת מזה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אבל במידה ולא, אדוני היושב ראש, אז חברת חדשות 2 תצטרך לצאת במכרז ושיהיו לה שתי זכייניות שרוכשות אותה.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני כבר לא מדברת על העובדים שעובדים שם, 300 עובדים, 200 עובדים, ואני חושבת שאנחנו פוגעים קשות במצוינות במדינת ישראל.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אם יש מישהו שעובד ועושה איכות, 'אה, הוא נהיה..., עכשיו אנחנו נבוא ונדפוק אותו.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: זה לא בסדר, עכשיו אנחנו נשנה את הכל ונביא מישהו חדש'.
יוליה שמאלוב-ברקוביץ: אני חד משמעית אומרת לך שאני כבר עכשיו מצביעה נגד כל מה שיש פה.
אופיר אקוניס: מר אריק בכר, המנהל הכללי של מועצת העיתונות, בבקשה.
אריק בכר: צר לי שנשיאת מועצת העיתונות, השופטת דורנר, לא יכולה להיות איתנו.
אריק בכר: אנחנו קיבלנו את ההודעה על הישיבה הזו רק אתמול ויש לה מחויבויות.
אופיר אקוניס: אני אומר למנהלת הוועדה, אני מציע שמועצת העיתונות תקבל הודעה באופן קבוע.
לאה ורון: אדוני, מועצת העיתונות איננה מקבלת הודעות במועדים שונים מכל המוזמנים פה.
לאה ורון: אני מציעה לשאול אותם מתי הם קיבלו את---
אופיר אקוניס: לא, על בסיס קבוע.
לאה ורון: על בסיס קבוע מועצת העיתונות משמיעה את הטענה שלה.
אריק בכר: על כל פנים אני חושב שטוב היה לו השופטת יכלה להיות כאן, כי יש לה פרספקטיבה רחבה יותר ואני חושב שהניסיון המשפטי שלה היה דרוש לצורך הדיון הזה.
אריק בכר: כל מה שמעניין את המועצה זה ההשפעה שיש לצעדים המוצעים בחוק הזה על שוק התקשורת הישראלי.
אריק בכר: רק לסבר את האוזן, אני עוקב די מקרוב אחרי מה שקורה בתחום הזה בכמה מדינות מובילות.
אריק בכר: אם בשנות ה-80 וה-90 הנושא של בעלות צולבת היה בידי המדינה, היום חל מהפך מחשבתי, בטח בארצות הברית ובבריטניה, והם לוקחים צעדים ממש משמעותיים, משום שמישהו הפנים את העובדה שבחמש-עשר השנים האחרונות חל כשל שוק רציני ביותר, שדורש ממש מהפך מחשבתי.
אריק בכר: למשל בבריטניה, רק בחודש שעבר, ג'רמי האן, שהוא השר לענייני ספורט, מדיה ותרבות בבריטניה, הגיש לפרלמנט הצעה של לשנות את כל הליך הרגולציה בבריטניה כדי לאפשר בעלות צולבת, משום שהבינו שלולא שינוי בסיסי של כללי המשחק, התעשייה הזאת פשוט תקרוס.
אופיר אקוניס: אנחנו הכרענו על בעלויות צולבות?
אתי בנדלר: לא דנו.
אתי בנדלר: הסעיפים של הבעלויות צולבות נשארו באותה מתכונת שנקבעה---
אופיר אקוניס: ב-2002?
אריק בכר: זה באותה נימה.
אריק בכר: מי שמבין שחייבים לשנות את כללי המשחק משום שהחוק הזה עבר מהפך גלובלי ולעתים טרמינלי ואנחנו רואים מה קורה בתעשיית החדשות בעולם, לכן מה שאני באתי לומר, בשם נשיאת המועצה, הוא, פשוט היזהרו, יש לכם חברת חדשות שהיא כלי מרכזי בשיח הציבורי, ברב גוניות שלו, היא עושה עבודה מצוינת ואם תתנו להם עוד שלוש עד חמש שנים, נזכה לראות את אברמוביץ ואת דניאל הולכים מכות בשידור.
אריק בכר: זאת אומרת, יש שם פלורליזם יפה שעובד טוב, אז לפני שזורקים את התינוק הזה במורד האסלה, כדאי לחשוב עוד פעם.
אופיר אקוניס: דר' לנקרי, יושב ראש הדירקטוריון של חברת החדשות.
יהודה לנקרי: אדוני היושב ראש, גבירותיי ורבותיי חברי הכנסת, אני מבקש להודות לכם על הזמנתי זו הפעם לדיון המעניין והמשמעותי והמכריע הזה.
יהודה לנקרי: להגיד לך את האמת, אני גם חש שזה לא המועט בתענוגות לשוב ולטבול במימי הדיון הפרלמנטרי.
יהודה לנקרי: חששתי שאני אשמע אולי מעט אנכרוניסטי, כמי שאולי שוחה נגד זרם התזזית הרפורמיסטית, אבל ממה ששמעתי עד כה, מחברי כנסת שדיברו, אני מתחזק בדעה שהרפורמה הזו באה טרם זמנה.
יהודה לנקרי: כפי שנאמר כאן, אין לחברה הישראלית בכל ממדיה, מהנקודה הטכנית של חוסר נפח בתל אביב, אל הלא כושר נשיאה כלכלית ולא אינטרס מהותי, כפי שהדברים באו לידי ביטוי היטב בדברים של חבר הכנסת פלסנר אודות השיח הציבורי והסכנה לשסע מוגבר בשיח הזה, להרשות לעצמם רפורמה מרחיקת לכת שכזו.
יהודה לנקרי: כשקראתי את נוסח הצעת החוק התחושה שקיבלתי היא שאנחנו כאן מדברים על רקוויאם, או בלשוננו, קדיש יתום, קדיש עם ישראל בחברת החדשות.
יהודה לנקרי: אני חושב שבעקבות הדברים שנאמרים כאן, יש לשקול שיקול יסודי ומחודש את כל המהלך הזה.
יהודה לנקרי: אין לנו את היכולת, לפי שעה, ואני אומר את זה לא בהסתמך על סקרים או מחקרים שאפילו, אני שומע, בידי הוועדה לא קיימים, אלא מתוך מבט השוואתי עם נניח מדינה כצרפת.
יהודה לנקרי: בסך הכל יש שלושה ערוצים ממלכתיים ושלושה ערוצים פרטיים.
יהודה לנקרי: צרפת גדולה מאיתנו מבחינה דמוגרפית פי עשר, חוסנה הכלכלי עדיין טוב משלנו והיא לא יוצאת לרפורמה, כפי שכאן מסתמן, רב ערוצית.
אופיר אקוניס: באיזה שיטה הטלוויזיה המסחרית, זיכיון או רישיון?
יהודה לנקרי: אני לא יכול להיכנס לפרטים כאלה, אבל אין בזה חשיבות כרגע, אני מדבר על מספרים---
אופיר אקוניס: על המספר הכללי.
יהודה לנקרי: כן.
יהודה לנקרי: אנחנו יוצאים במגמה רב ערוצית שכזו, מדובר כאן במודל מיוחד של חמישה ערוצים, אבל מי יתקע לידכם שלא יהיו יותר?
יהודה לנקרי: הרי תיאורטית אפשר שיהיו גם עשרים וגם שלושים, ומה שנאמר כאן, על חשיבות החדשות כמרכיב בבניין חוסנו של השיח הציבורי, הנרטיב, האתוס, הוא דבר מאוד מאוד משמעותי.
יהודה לנקרי: אפשר לקחת הימורים וסיכונים בתחום המסחרי, מפסידים, מרוויחים, אבל כשזה מגיע למשהו שמקיים לך את מה שכאן כונה מדורת השבט ומפצלים את זה למדורות שבטים, כל אחד על דגלו ועל מחנהו, כי אז אנחנו פורמים פרימה נוספת את החברה שלנו וזה דבר מאוד מאוד לא רצוי.
יהודה לנקרי: זה הסיכון הממשי שאני רואה בתהליך שעומד להתרחש, אם החוק הזה יתקבל.
יהודה לנקרי: לכן מה שאני בא לבטא הוא התנגדות, כמובן, כיושב ראש חברת החדשות, כבעל עניין, אולי כבעל נאמנות כפולה, הן כשליח של מועצת הרשות והן כשליח של החברה שאני עומד בראשה, להתנגד התנגדות רדיקלית, קטגורית, לרפורמה הזאת ולומר לכם, שמעו נא בעצתו של חבר הכנסת אורון, שאותו אני מאוד מעריך, ושל חברי כנסת אחרים שהתבטאו כאן---
שלי יחימוביץ': אני מבינה שאותנו אתה לא מעריך.
אלי אפללו: כשזה מתאים לקו רוחו, שזה גוף כלכלי ואינטרסנטי, הוא לא מסתכל מה טובת הציבור, אלא מסתכל מה המחיר.
אלי אפללו: כמו שהוא מעריך את חיים אורון, גם אני מעריך.
יהודה לנקרי: ונסו בבקשה, בעידן של דיון בהקפאות למיניהן, להקפיא את החוק הזה.
יהודה לנקרי: אני חושב שזה יהיה בריא יותר.
יהודה לנקרי: אולי בעוד זמן תצמחנה ישועות משמעותיות לישראל בכל תחום ותחום ונהיה חברה גדולה יותר, חסונה יותר, מלוכדת יותר, כך שאפשר גם לפצל אותה במעט, אבל לעת עתה הדבר הזה נראה כעניין שבא טרם זמנו ואם יש לי המלצה, אני קדיש על ישראל הייתי קורא על הנוסח עצמו, על הטקסט הזה ועל הרפורמה ולא על חברת החדשות.
יהודה לנקרי: תודה לכם.
אופיר אקוניס: מר אבי וייס, בבקשה.
אבי וייס: תודה, אדוני היושב ראש, חברי הכנסת הנכבדים.
אבי וייס: לא לחינם השאירו את הנושא של חברת החדשות כמעט לסוף ולאורך כל הדיונים הבנו שיש פתרון, ואני רוצה רק לקרוא לכם מהפרוטוקול מה שאמר השר כחלון לפני שלושה או ארבעה דיונים: 'אין לנו שום כוונה לפגוע בחברות החדשות, לא רוצים להחליש חברות חדשות, לא רוצים להעלים חברות חדשות או לצמצם, אנחנו מנסים למצוא את הדרך החוקית איך להשאיר את חדשות 2 בידיים של רשת וקשת ואת חדשות 10 בידיים של 10 ושהם ימשיכו לעשות חדשות כמו שהם עושים עד היום'.
אבי וייס: ציטוט של השר כחלון.
אבי וייס: אנחנו מבינים היום שיש פה איזה שהיא אי תמימות דעים בין השר כחלון לבין הצעת החוק.
אבי וייס: אני כבר לא מבין.
אבי וייס: החוק, כפי שהוא מנוסח היום, רוצח, סליחה על הביטוי, את חברת החדשות של ערוץ 2. רוצח, כי אנחנו כבר 17 שנים משדרים בבעלות משותפת של, בשנים הראשונות שלושה זכיינים ובחמש השנים האחרונות בבעלות של שני זכיינים, ואני מניח, וסליחה על חוסר הצניעות, אנחנו עושים עבודה בסדר ומה שזה אומר, על פי הצעת החוק הזאת, שאנחנו נסגרים ולא יעזרו כל המניפולציות וכל ההסברים השונים, אנחנו נסגרים.
אבי וייס: אני מוכן כמובן להסביר.
אבי וייס: חברת החדשות כמו שאמרה הגב' רובינשטיין, היתה באפיק והאפיק הזה נסגר, אפיק 22 נסגר ועכשיו עולה השאלה מה קורה עם חברת החדשות של ערוץ 2. אנחנו אומרים שהסיכוי היחיד שנשרוד, כדי שמישהו יממן אותנו, כדי שמישהו ייתן מעכשיו, לא מתום תקופת הזיכיון או מהרגע שיוצאים לרישיונות, מעכשיו, שקל, זה רק לאפשר את המשך הבעלויות של בעלי הבית שלנו ב-17 השנים האחרונות.
אבי וייס: מה אומרת הגב' רובינשטיין ומשרד התקשורת?
אבי וייס: הם אומרים, 'סליחה, חברת החדשות היא של המדינה', האם המדינה שמה שקל במהלך כל השנים האלה בחברת החדשות?
אבי וייס: האם המדינה, גם כשחברת החדשות היתה בגירעון, עזרה בשקל?
אבי וייס: התשובה היא כמובן שלא.
אבי וייס: כ-2 מיליארד שקל שמו הזכיינים במהלך ה-17 שנים האלה.
אבי וייס: אני לא נלחם את מלחמתם, אני נלחם את מלחמתה של חברת החדשות, חברת החדשות בסוף זה קודם כל תקציב חברת החדשות ועם התקציב הזה אנחנו מסוגלים להמשיך הלאה.
אבי וייס: בהצעה הזאת אומרים, 'סליחה, אנחנו נעשה מכרז על חברת החדשות'.
אבי וייס: יש מכרז בין קשת לרשת על חברת החדשות, נכון?
אבי וייס: סליחה, אני לא מבין את ההיגיון, הרי רשת וקשת, אנחנו שלהם כבר 17 שנים, המדינה כאמור לא שמה שקל עלינו וסוגרים את האפיק, הגב' רובינשטיין אומרת, יש אפיק, אתם שייכים לאפיק, סוגרים את האפיק, אז למי אנחנו שייכים?
אבי וייס: האופציה היחידה שלנו לשרוד, רק אם לאפשר לרשת וקשת, שהם בעלי הזיכיון הנוכחיים, להמשיך ולהזרים לנו כספים גם בעתיד ולהיות הבעלים שלנו גם בעתיד, כי פשוט לא תהיה בררה אלא לסגור את חברת החדשות.
נוגה רובינשטיין: מר וייס, מה שאתה אומר שרק אם יש יותר מבעל רישיון אחד שמחזיק בכם באותה עת, אתם תוכלו לשמר את עצמכם?
נוגה רובינשטיין: זאת אומרת שאם בעל רישיון אחד מחזיק בחברת חדשות, זה לא אפשרי לקיים חברת חדשות?
אבי וייס: בוודאי, אני אסביר לך ולנוכחים למה.
אבי וייס: כי אם עכשיו רשת וקשת יודעים שרק אחד מהם הוא יהיה הבעלים שלנו בעתיד ואנחנו לא רכוש שלהם, כי הם עוד צריכים אונטופ אוף אול אוף איט עוד לשלם למדינה כסף, הם מהיום מפסיקים לשלם מעבר למחויב בחוק, שזה חצי מתקציב חברת החדשות.
אבי וייס: מהיום הם מפסיקים לשלם את הכסף הזה.
אבי וייס: ומה, עוד בסוף אחד מהם יקבל את זה, למה שהם ישלמו?
אבי וייס: יש לנו חוזים עם  ספקים, לטווח ארוך, של חמש ועשר שנים, למה שהם ישלמו את זה?
אבי וייס: לעצם העניין, חברת החדשות בבעלות הזכיינים כאמור 17 שנים, מה הבעיה בהמשך הבעלות?
אבי וייס: סינדיקציה של מהדורות חדשות, כמו שאמר חבר הכנסת פלסנר, יש כמעט בכל העולם המערבי, מה הבעיה עם זה?
אבי וייס: אבל עצם ההיגיון לדרוש כסף, שהמדינה תדרוש כסף מהזכיינים, שהם השקיעו ובנו את כל מה שאנחנו, את הכסף לאנשים, את הכסף לציוד, את בניית המותג הזה...
אבי וייס: ה-22, שאת אומרת שזה שלכם, ה-22 הזה לא קיים, ממחר בבוקר הוא לא קיים.
אבי וייס: אני פשוט לא מבין את הרעיון, לא מבין את ההיגיון, אני חושב שהדבר היחיד הנורמלי, אם מחליטים להמשיך את הרפורמה, זה לא קו של חברת החדשות אם כן או לא להמשיך את הרפורמה, אני אומר, והיה ותהיה רפורמה בשוק הטלוויזיה ויעברו מזיכיונות לרישיונות, חייבים להמשיך ולשמור על הבעלות של בעלי הזיכיון הנוכחיים על חברת החדשות.
אופיר אקוניס: לא נצביע היום.
יוחנן פלסנר: ממה שאני שומע פה, אני גם חשבתי שהבשלות של ההצעה היא הרבה יותר מאשר מה שאני שומע מהיכרותי גם את החבר'ה בצד של הרגולציה, שהם גם חלק מהממשלה.
יוחנן פלסנר: קשה לי להאמין שהם נתנו את התשומות שלהם לתוך החוק הזה, כי זה מנוגד לתפיסת העולם, גם הממלכתית וגם הדמוקרטית שלהם.
יוחנן פלסנר: אני חושב שגורמים אחרים, גם מהאקדמיה, לא נתנו את התשומות, לכן אני חושב שמתוקף האחריות שלנו אנחנו יכולים להחליט כאן לא רק שלא נצביע, אלא שנחזיר את זה לממשלה.
יוחנן פלסנר: אמר חבר הכנסת אורון, ועדת מרדכי, לפחות דיון אצל השר, מקיף, מתועד, עם כל הגורמים, כדי לשקול מחדש את כל הסוגיות ובאמת שכל הגורמים, גם הממשלתיים וגם החיצוניים, ייתנו את הדעת ונקבל משהו שהוא הרבה יותר אחראי ומבושל.
יוחנן פלסנר: רק הערת שוליים, אני חושב שאנחנו מדברים כאן על רוממות ואיכות החדשות, והיא באמת בשורה התחתונה איכותית, אבל צריך לזכור שגם בהמשך היינו מצפים שאותם התחקירים לא יהיו רק על פוליטיקאים וכן הלאה.
יוחנן פלסנר: לא ראינו מספיק תחקירים אמיצים על אנשי עסקים ועל תאגידים וכן הלאה.
יוחנן פלסנר: אז כמובן יש כאן תחום אפור, אנחנו יכולים עוד להשתפר, אבל בטוח שאנחנו לא רוצים להרוס.
אופיר אקוניס: הישיבה נפסקה בשעה 11:10 ונתחדשה בשעה 11:45
אופיר אקוניס: אנחנו נמשיך את הדיון.
אופיר אקוניס: נרשמו כמובן דוברים נוספים בעניין שסיימנו בו גם את החצי הראשון של ישיבתנו היום וזה חברת החדשות והצעת הממשלה והצעת השר ועמדתם של חברי הכנסת.
אופיר אקוניס: עורך דין נקדימון, בבקשה.
ישגב נקדימון: תודה רבה, אדוני היושב ראש.
ישגב נקדימון: אני מבקש להעיר מספר הערות במישור המשפטי לגבי הצעת החוק שנוגעת לחברות החדשות, כאשר, כפי שיובן מהמשך דבריי, כמובן שהצעת החוק בנוסחה דעכשיו יוצרת הבחנה, מבחינת התוצאה, בין חברת החדשות של ערוץ 2 לבין חברת החדשות של ערוץ 10 וכמובן שלעניין הזה יש נפקות רבה לעניין שלפנינו.
ישגב נקדימון: רבותיי, אתם באים עכשיו לדון בתיקון לחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, לכן חשוב שנדע מה ההסדר הקיים היום שאותו באים לשנות.
ישגב נקדימון: חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו כונן את חברת החדשות של ערוץ 2, לימים גם את חברת החדשות של ערוץ 10, אותו גוף שבשונה ממה שנאמר כאן בתחילת הישיבה איננו עומד למכרז אחת לתקופה.
ישגב נקדימון: חברת החדשות היא גוף שלמעשה יש לו זיכיון מתמשך שאיננו מוגבל בזמן, היא איננה עומדת למכרז, היא גוף שקיים מרגע שערוץ 2 עלה לאוויר ובעצם אין לה תאריך תפוגה.
ישגב נקדימון: מה שאמור להיות לפי החוק זה שבכל פעם שבא בכל זיכיון חדש שזוכה במכרז, הוא רוכש את מניותיו של בעל הזיכיון הקודם.
ישגב נקדימון: הדבר הזה לא נקבע סתם, היתה כאן כוונה, היתה כאן תכלית והתכלית היתה לשמור על עצמאותה של חברת החדשות.
ישגב נקדימון: מכיוון שאם אנחנו רוצים לשמר עצמאות ואי תלות, הדרך להבטיח את זה הנה למנוע מהגוף הזה את הצורך לעמוד לבחירה מחודשת אחת לתקופה.
ישגב נקדימון: אם אנחנו מדברים על גוף שיש לו קיום מתמשך, הוא איננו תלוי ברצונו הטוב של איש, ממשיך לעבוד, ואי אפשר לבוא וללחוץ עליו לעשות כך או אחרת מתוך חשש שאולי זיכיונו לא יוארך בסופו של דבר, מה באה ההצעה החדשה ועושה?
ישגב נקדימון: היא בעצם שמה סימן שאלה גדול מעל עצם קיומו של אותו גוף שלפי החוק הקיים היה אמור להמשיך ולהתקיים בלי תלות בשאלה מי מחזיק במניותיו.
ישגב נקדימון: אם תסתכלו על הנוסח שמונח כרגע, כתוצאה מהרפורמה, לכל אחד ואחד מהגופים שפועלים היום בשוק תהיה המשכיות גם בעידן הרישיונות.
ישגב נקדימון: לקשת, אם היא תבחר לקחת רישיון יהיה ערוץ קשת, לרשת יהיה ערוץ רשת, לערוץ 10 יהיה את הערוץ שלו באותו אפיק שבו הוא יהיה והוא גם יהיה עם חברת החדשות שלו, שתלך איתו כמובן לכל מקום שאליו הוא יילך, והגוף היחיד שנשאר בעצם בלי קרקע, בלי בית, בלי אבא ואמא, אם נאמר זאת כך, זאת חברת החדשות של ערוץ 2, למה?
ישגב נקדימון: כי עכשיו אנחנו מציעים להוציא אותה למכרז.
ישגב נקדימון: אנחנו אבל לא מחייבים אף גורם לקנות אותה.
ישגב נקדימון: בעלי הזיכיון---
נוגה רובינשטיין: יש חשש שאף אחד לא ירצה לקנות אותה?
ישגב נקדימון: סליחה, אני אשמח, כמו שנאמר קודם, להשיב לאחר מכן.
ישגב נקדימון: אנחנו לא מחייבים בנוסח הקיים אף אחד לקנות את חברת החדשות.
ישגב נקדימון: כרגע זה גוף שאמור להתקיים, לפי החוק הקיים, באופן מתמשך, ולפי ההצעה שמונחת כרגע על השולחן, קשת ורשת רשאיות לרכוש אותו.
ישגב נקדימון: הן לא חייבות לרכוש אותו.
ישגב נקדימון: מה קורה במקרה שהן מחליטות לא לרכוש אותו?
ישגב נקדימון: מוציאים אותה למכרז לבעלי רישיונות אחרים, אבל גם הם לא חייבים לרכוש את החברה.
ישגב נקדימון: זאת אומרת, ושלא יגידו לי כאן שזה מצב תיאורטי, כי הדבר הזה בהחלט לא מובטח, יכול להיות מצב שלא יהיה אף גורם שירצה לרכוש את החברה.
ישגב נקדימון: אתם שואלים אותי איך זה יכול לקרות?
ישגב נקדימון: זה בהחלט יכול לקרות, כי יכול להיות שברגע שהחברה הזאת תעמוד למכירה כבר לא יהיה אף אחד שירצה לקנות אותה, או אולי יהיו בה גורמים שלא יהיו אטרקטיביים מספיק כדי שירכשו אותם.
ישגב נקדימון: החברה הזאת היא בעצם שלד שמחזיק בתוכו את ההון האמיתי שלו, שזה כח האדם.
ישגב נקדימון: חברת החדשות, איכותה, יתרונה, מעמדה זה כח האדם שלה, זה המנהלים שלה, זה הטאלנטים, כמו שהוזכר קודם, זה העורכים, זה העיתונאים, זה המפיקים, זה צוותי הצילום.
ישגב נקדימון: ברגע שאתה נוטל ממנה את הנכס האנושי הזה, בעצם נשארנו עם שלד, לא שלד בורסאי, אבל שלד תאגידי שנקרא חברת החדשות ובהחלט יכול להיות מצב שאיש לא ירצה לקנות.
ישגב נקדימון: אז כל מי שאמר כאן קודם שהדבר הזה מביא בסופו של דבר לחיסולה של חברת החדשות, צדק.
ישגב נקדימון: למה?
ישגב נקדימון: כי אין בשום מקום חובה להמשך קיומו של הגוף הזה.