GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אברהם פורז: צריך לנסח את זה באופן כזה שבית עסק שקשור עם יצרן או יבואן שממחזר, פטור מחובת דיווח, ורק אם הוא קשור עם אחד שאיננו ממחזר, אז הוא חייב לדווח בעצמו.
עו"ד רות רוטנברג: אני מציעה שבתקנה עצמה נוסיף תקנת משנה (ג): הוראת תקנה משנה (ב) לא תחול על בית עסק שמקיים חובה כאמור בתקנת משנה (א).
עו"ד איריס בודנהיימר: אדוני היושב ראש, חובת דיווח לא קיימת על פי החוק על בית עסק והיא הוספה בתקנות, ואין שום סיבה שהיא תוסף.
עו"ד איריס בודנהיימר: בסעיף 10 בחוק יש חובת דיווח רק על יבואן או יצרן.
עו"ד רחל אדם: אין בכלל חובת דיווח על מיחזור בחוק, כי החוק לא מחייב.
עו"ד רחל אדם: החוק מסמיך את השר להתקין תקנות.
עו"ד רחל אדם: אפשר לראות את חובת הדיווח כסמכות שניתנה עם הסמכות גם לחייב מיחזור, לא מההחזר.
אתי בנדלר: אני לא בטוחה שההסמכה הזו כוללת גם חובת דיווח.
אברהם פורז: כתוב שהשר רשאי להתקין תקנות בכל עניין הנוגע לביצועו.
אברהם פורז: רבותיי, בואו נאשר את זה.
אברהם פורז: זה לא נורא, הרי בסופו של דבר זה כמעט ולא יקרה.
אברהם פורז: זה סעיף שהוא סופר תיאורטי.
אברהם פורז: בואו נתקדם לתקנה מספר 4.
עו"ד רות רוטנברג: "4.
עו"ד רות רוטנברג: מועדים ודרכים לדיווח לפי סעיף 10(א).
עו"ד רות רוטנברג: דיווח של יצרן או יבואן שאינו מקבל שירותים מתאגיד מיחזור כאמור בסעיף 10(א) לחוק, יוגש במקום כאמור בו, במועדים כלהלן: (1) אחת לחודש ולא יאוחר מה- 15 בו, לגבי החודש שקדם לו.
עו"ד רות רוטנברג: (2) אחת לשנה ולא יאוחר מה- 31 בחודש ינואר, לגבי השנה שקדמה לה.
עו"ד רות רוטנברג: (ב) דיווח כאמור בתקנה משנה (א) יוגש לפי טופס 2 שבתוספת השניה; דיווח כאמור בתקנה משנה (א)(2) יוגש כשהוא מאושר בידי רואה חשבון כמשמעותו לפי חוק רואי חשבון, התשט"ו- 1995.
עו"ד רות רוטנברג: "
אתי בנדלר: יש דיווח חודשי ויש דיווח שנתי.
אברהם פורז: מר יוסי אריה, בבקשה.
אברהם פורז: אני מציע שהדיווח יהיה אחרי 45 יום.
אברהם פורז: תנסחו את זה באופן שיהיה 45 יום.
אברהם פורז: 45 יום יספיקו לכם.
יוסי אריה: אדוני היושב ראש, אני ביקשתי שלושה חודשים אז לפחות חצי.
אברהם פורז: אם לא תסתדרו תפנו לשרה.
אברהם פורז: יש לכם 45 יום ותאמינו לי שב- 45 יום אפשר להפוך את העולם.
יוסי אריה: אני חוזר מהבקשה הקודמת ל- 90, ואני מבקש שיהיה לנו זמן בפיגור של 60 יום.
אברהם פורז: בסדר, 60 יום מיום שהחודש הסתיים.
אברהם פורז: קיבלת עוד 15 יום, אם כי אני לא חושב שאתה זקוק לזה.
אברהם פורז: סוכם 60 יום לאחר המועד.
עו"ד רות רוטנברג: "תקנה 5 – העברה לקרן של הפרשי סכומי פיקדון.
עו"ד רות רוטנברג: יצרן או יבואן שאינו מקבל שירותים מתאגיד מיחזור יעביר לקרן, במועד העברת הדיווח כאמור בתקנה 4(א)(1), את ההפרשים שבין סכומי הפיקדונות שגבה לפי סעיף 4(א) לחוק לבין סכומי הפיקדונות שהחזיר לפי סעיף 7 לחוק, בחודש שאליו התייחס הדיווח".
אברהם פורז: האם יש בעיה עם סעיף 5?
אברהם פורז: האם יש למישהו בעיה עם תקנה 6?
עו"ד רות רוטנברג: האם אנחנו מאשרים גם את הטפסים?
אברהם פורז: הכל מאושר, הטפסים מאושרים.
אברהם פורז: תמיד אפשר לשנות, זה לא סיפור.
עו"ד עינת ברכה: אנחנו רוצים להוסיף סעיף נוסף לאחר סעיף 6.
עו"ד עינת ברכה: החוק חוזה שבבית העסק בסופו של דבר יהיה תאגיד מיחזור שתהיה לו מכונה בתוך בית העסק שתקלוט את המכלים ותשיב את הפיקדון.
עו"ד עינת ברכה: אנחנו רוצים להוסיף סעיף, ויש לנו גם נוסח מוצע, שאומר שבמקרה שבית עסק משתמש בשירותים של תאגיד מיחזור ובתוך תחומי בית העסק יש מכונה של נציגות של תאגיד מיחזור שקולטת את המכלים ומשיבה את הפיקדון וממלאת את החובות של בית העסק, במקרה כזה בית העסק יראה כמי שמילא את החובות שלו על פי החוק לצורך איסוף ולצורך השבת הפיקדון.
עו"ד רות רוטנברג: זה תיקון אחר.
אברהם פורז: עו"ד ברכה, אני לא מבין מה המשמעות של דברייך.
עו"ד עינת ברכה: החוק לא קובע שבמקרה שבית עסק משתמש בשירותים של תאגיד מיחזור, הוא בעצמו פטור מחובת האיסוף.
עו"ד עינת ברכה: הוא קובע את זה ביחס לחובות של היצרנים והיבואנים.
עו"ד עינת ברכה: הוא פוטר אותם.
עו"ד עינת ברכה: הוא לא קובע זאת ביחס לבית העסק.
עו"ד עינת ברכה: הוא רק מסמיך בתקנה את השר לקבוע את הנסיבות האלה.
עו"ד עינת ברכה: שוב, יש פה התאמה למנגנון של החוק.
אברהם פורז: ד"ר ענבר, מה אתה אומר על זה?
ד"ר יוסי ענבר: לפי מה שהיא אומרת הם מבקשים פטור מאחריות על המכונה המקולקלת שעומדת בבית העסק כי התאגיד האחראי, ואני חושב שזה מאוד לא נכון.
ד"ר יוסי ענבר: אני רואה את העסק כאחראי.
ד"ר יוסי ענבר: אם המכונה מתקלקלת בית העסק הוא זה שצריך לדאוג לכך שהמכונה תתוקן, אחרת לא עשינו עסק.
אברהם פורז: אני לא מבין למי את רוצה להעביר את האחריות?
עו"ד עינת ברכה: לתאגיד המיחזור.
אברהם פורז: התאגיד זה אתם.
אברהם פורז: גם היצרן שהקים תאגיד לא פטור.
אברהם פורז: התאגיד הוא וולנטרי.
אברהם פורז: אם התאגיד היה סטטוטורי היה אפשר לומר החובה עליו, אבל התאגיד הוא וולנטרי והאחריות היא עליכם, ואתם צריכים לדאוג לזה שהתאגיד יעבוד כמו שצריך.
אברהם פורז: אנחנו לא מקבלים זאת.
אתי בנדלר: השאלה רק אם לא צריך הבהרה שתחילת הדיווח היא ממועד תחילת החוק.
דני מורגנשטרן: אני מציע לשנות את סעיף 7 ליום ט' בניסן, הרי ממילא כולם חושבים שזה בדיחה, ואחד באפריל הוא תאריך בעייתי.
אברהם פורז: לא מתאים לך לומר זאת.
אברהם פורז: אתה אמרת זאת גם בתקשורת ואני ממש כועס עליך.
אברהם פורז: בעינך החוק הזה לא שווה כלום וחבל על הזמן.
דני מורגנשטרן: חס וחלילה.
אברהם פורז: במקום לומר שהושגה פריצת דרך גדולה ועוד יש בכל זאת להשלים, אתה כבר בראיון אחד שראיתי הפכת את החוק הזה לכישלון מוחלט ואני חושב שאתה עושה עוול לעניין.
יוסי אריה: אדוני היושב ראש, אתה לא יכול להתעלם מהתיקון להצעת החוק שנעשה לפני חצי שנה בנושא של מיזם מיחזור.
יוסי אריה: כרגע, מיזם מיחזור לא קיים, וישנה בעיה כרגע שאתה מודע אליה.
אברהם פורז: החוק לא נכנס לתוקף תלוי במיזם המיחזור.
אברהם פורז: זה לא תלוי.
אברהם פורז: הא בהא לא תליא.
אברהם פורז: אני עושה כל מאמץ במשרדו של הממונה על ההגבלים.
אברהם פורז: הסמכות להאריך מועדים היא בידי השר לאיכות הסביבה, לא בידי.
יוסי אריה: החוק נכנס לתוקף בלי שום קשר לתקנה הזו, כן או לא.
יוסי אריה: החוק קובע את כל החובות והמגבלות שיש בשוק על היצרן .
יוסי אריה: מאידך, התקנות בניגוד לחוק באות ומגדירות חובה ספציפית בנושאים של מיחזור ובנושאים נוספים על היצרן והמשווק הבודד.
יוסי אריה: במצב כזה כל הכסף שאמור לשמש קרן לתפעל את החוק, הולך לממשלה.
אברהם פורז: רבותיי, אם יסתבר שאי אפשר להקים את תאגיד המיחזור בגלל בעיות של הגבלים עסקיים נצטרך לדון בכל הסוגיה מהתחלה, ואז לדחות במועדים נוספים.
אברהם פורז: לדעתי, לא יהיה בזה צורך.
יוסי אריה: אדוני היושב ראש, האם זו אמירה לפרוטוקול.
אברהם פורז: אני אומר לך עכשיו את דעתי הפרטית.
אברהם פורז: הכנסת אישרה בקריאה שנייה ושלישית, האם אתה חושב שאני לבד יכול לבטל את החוק הזה?
אברהם פורז: לא יכול.
אברהם פורז: אני אומר שאם חלילה יסתבר שבגלל דברים שלא תלויים בכם נוצר מצב שאי אפשר להפעיל את החוק הזה, אז כולנו נצטרך להתכנס ולחשוב מה עושים.
אברהם פורז: אני מניח שזה לא יקרה.
אברהם פורז: שלום לכם.
אברהם פורז: רבותי, אנחנו דנים כמובן בחקיקה הנוגעת לחוק הבזק, גם בהצעת החוק הפרטית, גם בהצעת החוק הממשלתית.
אברהם פורז: בשלב זה אנחנו דנים בהצעת החוק הממשלתית.
אברהם פורז: הגענו לסעיף 13 בהצעת החוק הממשלתית.
אברהם פורז: מר רוזן, בבקשה.
דני רוזן: תיקון סעיף 6ה1 עוסק בהפקות מקומיות, ואנחנו מציעים בו מספר תיקונים.
דני רוזן: קודם כול, בסעיף קטן א(1) במקום "שבעלי זכיונות", יבוא "שבעלי רשיון כללי לשידור".
דני רוזן: אחרי סעיף קטן (א), אנחנו מוסיפים סעיף חדש (א1): "בלי לגרוע מהאמור בסעיף קטן (א), המועצה תחייב בעל רשיון כללי לשידור להשקיע סכום כספי בשיעור של עד 12% מהכנסותיו השנתיות מדמי המנוי, ושלא יפחת מ-8% מהכנסות אלה, לשם הפקה או רכישה של הפקות מקומיות".
אברהם פורז: אנחנו לא מתעסקים עכשיו באחוזים, נקבע את האחוזים בהמשך.
איל מלובן: היות שידענו שהדיון יתמקד בזה הבאנו, פורום היוצרים, טבלת השוואה על האחוזים.
אברהם פורז: כרגע נמצאים פה רק שני חברי כנסת, חבר הכנסת דהן ואני.
אברהם פורז: זה עניין מורכב ומסובך, ואני מציע לכם לקראת ההצבעות הגורליות, שתדברו עם עוד חברי כנסת של הוועדה.
אברהם פורז: לדעתי, צריך להיות פה משהו יותר רציני, כי כל אחד מאתנו רוצה כמה שיותר הפקה וכן הלאה, מצד שני, אנחנו גם צריכים לחשוב על העניין הכלכלי שעומד כנגד זה, מה יכולת ההפקה, האם אנחנו רוצים שיצאו ידי חובה על-ידי כך שישימו אדם מול מצלמה ויגידו "זו הפקה מקורית", או שאנחנו רוצים יותר מזה.
אברהם פורז: לכן כרגע את ההכרעות בנושאים הכבדים האלה אני משאיר לשלב יותר מאוחר.
אורי ענבר: אנחנו אנשים שעובדים בדברים אחרים, וכל פעם אנחנו מוזעקים ועושים כמיטב יכולתנו לברר אם במקרה ידונו בזה היום ומבטלים את כל העיסוקים שלנו ומגיעים לירושלים.
אורי ענבר: חייבים למצוא דרך שתאפשר לנו לדעת מתי תתקבל ההכרעה.
אברהם פורז: אני לא אקבל הכרעה סופית היום בשל מיעוט המשתתפים.
אורי ענבר: אני מבקש שתתאמו אתנו מראש את הדיונים.
אברהם פורז: יש עוד כמה דברים שצריך לברר לפני שנכנסים לשאלת האחוזים.
יורם חטב: אם אפשר, ברשותך, כן לדבר היום על הדרך שבה יתבצע הדיון המעמיק, אם יתבצע בנושא.
יורם חטב: אנחנו די למודי סבל בעניין של הדרך שבה מתקיימים דיונים בנושאים כל כך מכריעים וכל כך מרחיקי לכת מבחינת ההשלכות הציבוריות והתרבותיות.
יורם חטב: כבר עכשיו חווינו חוויה לא נעימה עם הסיפור של ערוץ 33, אישור פרסומות, שנעשה הליך חפוז, לא מעמיק, לא נבדק שום דבר, והחוק עבר בקריאה ראשונה.
אברהם פורז: לא תמכתי בחוק הזה.
דוידה לחמן-מסר: הוא כרגע נעצר.
יורם חטב: חשוב לנו שבפורום הנכבד הזה יעלו גם הדרכים לדון בדברים האלה.
אברהם פורז: מיד תהיה לכם תרומה.
אברהם פורז: מר רוזן, אני רוצה להבין ממך "המועצה תחייב בעל רשיון כללי לשידור להשקיע סכום כספי בשיעור של עד 12% מהכנסותיו השנתיות מדמי המנוי".
אברהם פורז: מה זה הכנסות שנתיות?
דוידה לחמן-מסר: הכנסות שנתיות מדמי המנוי.
אברהם פורז: מהברוטו?
דני רוזן: זה לא רווח, זה הכנסות.
נסים דהן: אדוני היושב-ראש, לפני שמדברים על הכנסות שנתיות, אני רוצה להבין למה בעל רשיון כללי ולא רשיון מיוחד?
דוידה לחמן-מסר: כי זה רשיון כללי לשידורים.
נסים דהן: החובה צריכה להיות כפולה.
נסים דהן: הרי בעל רשיון מיוחד לא יכול לפעול בלי רשיון כללי, אבל אם תהיה חובה גם על בעל רשיון מיוחד וגם על בעל רשיון כללי, אני בטוח שזה יתקיים.
דני רוזן: אם תטיל חובה על בעל רשיון מיוחד זה יפגע או יועיל להפקות מקומיות?
נסים דהן: זה לא יפגע.
דני רוזן: לדוגמה, כל שחקן פה יוכל להקים את החברה שלו ולהפיק את הערוץ שלו כרשיון מיוחד, אין מחסומי כניסה להיות בעל רשיון מיוחד, אז אולי נראה הרבה הפקה מקומית.
דני רוזן: גם הטכנולוגיה והעלויות משתנות, גם בעל הרשיון הכללי יכול לטפל בגביית הכסף ובעלויות וכן הלאה, ובאמת מחסומי הכניסה קטנים.
דני רוזן: מצד שני, אם תתחיל להטיל על בעלי רשיון מיוחד חובות כלכליות כבדות, יכול להיות שהם לא יקומו בכלל.
דני רוזן: לכן יש פה ניסיון למצוא פשרה.
דני רוזן: אם מסתכלים על כל שוק שבו אנחנו פועלים, אנחנו רואים שכל היוזמה והיצירתיות באים לא מהגופים הגדולים עם הרבה כסף, אלא מהגופים קטנים.
דני רוזן: יש גם כל מיני כללים באותו סעיף 5 שדיברנו עליו, שחובה לחבר בעל רשיון מיוחד לרשת, זאת אומרת, אי-אפשר להגיד לו: לא רוצים לראות אותך.
דני רוזן: חייבים לחבר אותו.
דני רוזן: יש פה מין תהליך שמצד אחד מאפשר לגופים קטנים יחסית, בלי כיסים עמוקים, לייצר אפיקים, ומצד שני את החובות מטילים רק על בעל רשיון כללי, שבאופן טבעי צריך להשקיע הרבה כסף.
נסים דהן: אם הפקת מקור זה מחסום גדול, בעלי רשיון כללי יכולים לעקוף אותו.
נסים דהן: הם יקימו 100 רשיונות מיוחדים.
דני רוזן: זה לא עוזר.
דני רוזן: היות והם גובים את ההכנסות מדמי המנוי, הם בכל מקרה צריכים לשלם.
אברהם פורז: מר רוזן, מה המצב היום?
דוידה לחמן-מסר: אין רשיון מיוחד לשידור.
אברהם פורז: על הכבלים יש חובת הפקת מקור?
דני רוזן: יש חובת הפקות מקור.
דני רוזן: אני לא בקי, כי אני לא עוסק בזה.
בני איינהורן: היום חובת הפקות המקור נקבעה לסכום של 25 מיליון דולר לשנה, שזה פחות או יותר משקף את אותם 5% מהמחזור הכללי שלנו.
גדעון אביטל: יש היום מחויבויות בשתי רמות.
גדעון אביטל: יש מחויבות אחת שקבועה בחוק ל-10% מזמן נתון, שזה 547 שעות, והמועצה מפקחת בשאלה באיזה ערוצים זה יהיה ובאיזה ז'אנרים; יש חובה מקבילה, שהיא תוצאה של החלטת מועצה שאושרה בבית-הדין להגבלים עסקיים, והיא מדברת על 25 מיליון דולר לשנה, עם סמכות המועצה להחליט באיזה ערוצים ובאיזה ז'אנרים.
גדעון אביטל: נוסף על כך, יש מחויבויות בסדר גודל של 5 מיליון דולר להפקות מקור שחברות הכבלים מממנות בשלושה ערוצים חיצוניים - ויוה, נאשיונאל ג'יאוגרפיק וערוץ נוסף - ונוסף על כך יש הפקות מקור בערוץ מקומי.
גדעון אביטל: נוסף על כך יש הפקות מקור בסדר גודל של 5 מיליון דולר בערוץ הספורט.
גדעון אביטל: זה יוצא קרוב ל-40 מיליון דולר.
גדעון אביטל: זה המצב הנוכחי.
אברהם פורז: היכן ההגדרה של הפקות מקוריות?
דוידה לחמן-מסר: 6א בחוק הקיים.
אברהם פורז: (קורא מסעיף 6א הגדרת "הפקה מקומית" מחוק הבזק, התשמ"ב-1982)
איל מלובן: חברת הכבלים מחשיבה את מגזין התרבות גיא פינס כהפקת מקור.
אברהם פורז: למה זו לא הפקת מקור?
אורי ענבר: חצי מהתוכנית אלה קטעים קיימים.
אברהם פורז: אם מישהו יפיק סרט תיעודי על השואה, ויביא צילומים, זה לא ייחשב להפקת מקור?
אורי ענבר: השוואה מעניינת.
איל מלובן: חלוקת הכספים שהוצגה פה לא היתה נכונה.
איל מלובן: נשיונאל ג'יאוגרפיק משלם מתוך הכניסה שלו לכל הארץ.
איל מלובן: היתה לו מחויבות להשקיע בהפקה.
איל מלובן: לצערנו, חלק מהערוצים ביטלו את המחויבות.
אברהם פורז: אני רוצה להבין את השקפת העולם שלכם.
אברהם פורז: אתם מאמינים שבסיטואציה שנוצרה, בלי כפייה של חוק, לא יהיו הפקות מקור?
אברהם פורז: אין תמריץ כלכלי לעשות הפקות מקור?
יורם חטב: אמת.
יורם חטב: מר פורז, האם צפית בסדרה אלי מקביל?
אברהם פורז: מעת לעת.
יורם חטב: רכישת פרק של אלי מקביל עולה כ-6500 דולר, פלוס שליח, פלוס פיצה עד למקרן.
יורם חטב: פרק של 50 דקות הפקת מקור בתנאי תופת, עולה להפקה 110,000-120,000 דולר.
יורם חטב: האם יש כדאיות כלכלית להפיק הפקת מקור?
אבי שמש: אפילו אם הקהל רוצה את זה אין כדאיות כלכלית.
אבי שמש: ולכן, במדינות כמו באירופה וכמו ישראל, המדינה מתערבת בנושא הזה.
אבי שמש: יש לנו פה תחשיב כלכלי כמה אפשר לעשות ב-25 מיליון דולר, וזה יוצא חצי שעה איכותית ביום.
אבי שמש: אנחנו חושבים שצריך לעשות לפחות שעה איכותית ביום, באחד מערוצי הכבלים.
אבי שמש: מדובר בארבעה-חמישה ערוצי כבלים שמשדרים מעבר לכל הערוצים הזרים, שמשדרים מאות שעות זרות מדי יום.
אבי שמש: אנחנו אומרים: תנו למסך שעה איכותית אחת ביום של עברית.
יורם חטב: נשאלה שאלה על-ידי חבר הכנסת נסים דהן, אם אלי מקביל בארצות-הברית נחשב להפקות מקור, והתשובה היא: כן.
יורם חטב: השאלה השנייה היתה, מה הכדאיות של אמריקה להפיק הפקת מקור לעומת ישראל?
יורם חטב: והתשובה היא שהשוק האמריקני והבין-לאומי הוא אדיר, והשוק הישראלי של הפקות מקור הוא מצומצם ומוגבל.
נסים דהן: אי-אפשר למכור את סאלח שבתי באנגלית?
גדעון אביטל: ודאי שאפשר, כמו שאפשר למכור תוכנה.
גדעון אביטל: צריך קודם כול סרטים טובים, אם לא עושים סרטים טובים, אין מה למכור בעולם.
קריאות: תשקיעו כסף, תהיה תוצאה.
אברהם פורז: האם סדרות מקוריות שהופקו פה בארץ הצליחו להימכר לתחנות זרות?
אורי ענבר: כמעט ולא, בגלל מחסום השפה.
אברהם פורז: רמת אביב ג' זה דבר שיכול להיות בכל מקום בעולם.
אורי ענבר: רמת אביב ג' אכן נמכר, גם בגרמניה וגם בסין, מהרבה בחינות בעיקר בגלל העובדה שהוא לא מעמיק בתכניו, הוא משדר משהו חסר זהות.
דוידה לחמן-מסר: הוא לא מדבר על המציאות הישראלית דווקא.
אורי ענבר: לגבי התמריץ שיש לחברות להפיק בעצמן, זה דיון שאפשר לערוך לגבי ערוצים מסחריים שבהם מוכרים למעשה זמן אוויר.
אורי ענבר: חברות כבלים לא מוכרות זמן אוויר, הן מוכרות מנויים.
אורי ענבר: לכן, מבחינתם, כל הוצאה שהיא הוצאה גדולה יחסית להוצאה אחרת, הרבה פחות משתלמת.
אורי ענבר: הם לא מוכרים את התוכניות עצמן, אלא את החבילות, את דמי המנוי.
אורי ענבר: לכן כל חישוק פה יהפוך מיידית לחישוק מינימום.
אברהם פורז: גברת לחמן מסר, ברור מהנוסח שמדובר רק בדמי מנוי על החלק הטלוויזיוני?
אברהם פורז: מישהו ירצה להפיק ערוץ נשים, והוא יעביר אותו בכבלים, והוא יהיה "פייפר ויו".
בני איינהורן: נסים דהן ביקש להחיל את זה גם שם, כרגע זה לא חל.
דוידה לחמן-מסר: ודאי לא באותה כמות.
גדעון אביטל: בכמות הרבה יותר גדולה, משום שהם לא משקיעים בתשתית ולא משלמים תמלוגים.
דוידה לחמן-מסר: נדבר רגע על הבעיה, ולמה היא נדרשת לטיפול, ואחר כך נראה מה המספרים.
דוידה לחמן-מסר: בטלוויזיה בכבלים, בניגוד לערוץ השני, כפי שהסבירו, ההכנסות הן סך חודשי מדמי המנוי, בפרט בשיטה שעוד אין בה קרן.
דוידה לחמן-מסר: גם כאשר תהיה קרן, יש הכנסות בסיסיות.
דוידה לחמן-מסר: כאשר יש הכנסות בסיסיות, אתה נותן לצופה את מה שאתה יכול להציע לו באותו סכום, ויש תחרות או אין תחרות עם גורמים אחרים, כפי שקיים היום.
דוידה לחמן-מסר: בסיטואציה הזאת יש למעשה מצב שככל שתקטין את רמת ההוצאות שלך, כך הסכום שייוותר לך כהכנסה פנויה יהיה גדול יותר.
דוידה לחמן-מסר: ככל שתצטרך להוציא יותר כספים, כך ההכנסה הפנויה שלך תישאר נמוכה יותר.
נסים דהן: או שיהיו לך יותר מנויים.
נסים דהן: אם תוציאי יותר כספים ותביאי תוכניות איכות, יהיו יותר מנויים.
דני רוזן: כמות המנויים היא סופית.
דני רוזן: יש 6 מיליון איש בארץ, אין יותר.
דוידה לחמן-מסר: יש הבעיה של הזפזופ, אז הבעיה הזאת היא בעיה של ערוץ 2, היא לא בעיה של הכבלים.
דוידה לחמן-מסר: אם אני מזפזפת, אני מזפזפת אצלם, ולכן אני מנויה או שלהם או של הלווין.
אברהם פורז: הגברת לחמן-מסר, האם את לא צופה, בהתחשב בכך שיש לווין--
דוידה לחמן-מסר: גם הלווין צריך מכסה.
אברהם פורז: --שעשויה להתפתח תחרות בין הלווין לכבלים על המנויים, שבין היתר, הדבר היחיד שיהיה להם כביכול יתרון זה הפקות המקור?
דוידה לחמן-מסר: עד היום בעולם הנושא הזה של הפקות מקור, המלחמה על המנויים היא בעיקר בערוצים טעונים פרסומת, ובאמת היתה פה שיחת אקראי, שאם תהיה בכבלים פרסומת, אז יהיה גם הרבה יותר כסף.
דוידה לחמן-מסר: עוד לא הגענו לשלב הזה, כי אנחנו הולכים בהליכה מדודה.
בני איינהורן: זה לא מוזר שמשרד המשפטים כל כך מגן על הפקות המקור?
אברהם פורז: למה זה מוזר?
דוידה לחמן-מסר: גם אם אני ממשרד המשפטים, זה עוד לא אות קלון כזה שאסור לי להתבטא בתחום תרבות.
דוידה לחמן-מסר: סוגיית התרבות טופלה מאז ומעולם על-ידי משרד המשפטים, גם בערוץ השני, גם בחקיקת חוק הרשות השנייה.
דוידה לחמן-מסר: הרעיון של התערבות וקביעת קווטה כדי לרפא כשלי שוק אינהרנטים לתחום.
דוידה לחמן-מסר: יש כשל שוק, כשל שוק הוא קבוע, הוא תמיד יהיה כזה.
דוידה לחמן-מסר: אין תחרות על הפקות מקור.
דוידה לחמן-מסר: אם תכפה מכסה מסוימת ותהיה תחרות, השאלה לא תהיה על תחרות באיזה תוכניות, זו גם שאלה נפרדת.
דוידה לחמן-מסר: לכן גם ישראל, כמו מדינות העולם, בחרה ללכת בשיטת הקווטה.
דוידה לחמן-מסר: יש גישות אחרות.
דוידה לחמן-מסר: גישה אחת אומרת: קחו את סכום התמלוגים, שימו אותו בגוף מרכזי, הוא יוציא הפקות, ואז נראה.
דוידה לחמן-מסר: מה נראה?
דוידה לחמן-מסר: אז ההפקות האלה לא ישובצו בהכרח על המסך.
נסים דהן: זה יהיה דמי לא יחרץ.
דוידה לחמן-מסר: הקשר שחשוב שייווצר הוא בין הגורם המשדר ובין הפקת המקור, כדי ליצור את הקשר שאולי ממנו יתפתחו עוד קשרים.
דוידה לחמן-מסר: אם אנחנו נגיד: אתה, בעל הרשיון הכללי לשידורים, מחויב לקחת משהו שנמצא על המדף ולשבץ אותו ולא להיות מעורב בהפקה.
דוידה לחמן-מסר: יש רצון להפגיש למעשה בין היוצרים ובין המשדרים.
דוידה לחמן-מסר: הם לא בהכרח רוצים את זה, ואני יכולה להבין אותם.
גדעון אביטל: החוק מונע את הפגישה הזאת.
דוידה לחמן-מסר: אני רוצה להמשיך את דברי, ואני בטוחה שאחר כך יהיה לך מה לומר.
דוידה לחמן-מסר: החוק, מטרתו, לכפות על בעל הרשיון הכללי את אותו פתרון של כשל שוק, דהיינו, לעשות קווטה.
דוידה לחמן-מסר: לקווטה הזאת יש עלות, ובצדק אומרות חברות הכבלים, מבחינתן: העלות הזאת גבוהה מדי עבורנו.
דוידה לחמן-מסר: צריך לראות את התמונה הכוללת של מה מקבל בעל הרשיון הכללי לשידור.
דוידה לחמן-מסר: הוא מקבל את דמי המנוי כל חודש מכל המינויים שלו שמזפזפים מכל הערוצים.
דוידה לחמן-מסר: מה שאומרים כאן האומנים: אנחנו רוצים לחייב, שתהיה שעה אחת איכותית במכלול הערוצים, שתהיה בשפה העברית.
דוידה לחמן-מסר: אני רוצה לתקן את חבר הכנסת פורז.
דוידה לחמן-מסר: לא מדובר רק בשפה, הבעיה היא לא רק דיבוב, הבעיה היא גם תרבות.
דוידה לחמן-מסר: מדברים על התרבות הישראלית, על הבעיות הישראליות, על החברה הישראלית.
דוידה לחמן-מסר: אני תמיד מספרת שהדבר הראשון שרצו הילדים שלי כשהם הגיעו לאמריקה זו שקית חומה, כי הם גדלו על סדרות אמריקניות שבהן שקית חומה זו הזדהות.
דוידה לחמן-מסר: לא הבנתי מה זה בכלל.
דוידה לחמן-מסר: הם כל כך התרגשו מהשקית החומה, כי הם גדלו על תרבות שמדברת על נושאים אחרים לגמרי מנושאי ההוויה הישראלית.
דוידה לחמן-מסר: הרעיון שתהיה שעה שמדברת עברית, שמדברת על תכנים של ישראל, לפחות תרגיל את הצופה הישראלי, לא רק לברוח.
דוידה לחמן-מסר: מישהו פעם אמר, שהטלוויזיה בכבלים מספקת את הזכות לא לדעת, לברוח.
דוידה לחמן-מסר: נכון שאפשר יהיה לזפזפ ולא לראות את תוכנית המקור, אבל אולי פעם מישהו יעצור, יראה, ויחליט שזה לא כל כך רע, למרות שזה דובר עברית וזה שלנו, ויישאר, ואז יקנו עוד ואז יתפתח שוק.
דוידה לחמן-מסר: לכן הרעיון של התחלה עם קווטה, שהיא קווטה מסוימת, וממנה אולי יצמחו עוד הפקות כמו שהיה בערוץ השני.
דוידה לחמן-מסר: הערוץ השני בדיוק מראה את ההתפתחות של הדבר הזה.
דוידה לחמן-מסר: היה כשל שוק, התערבנו, קבענו קווטה, והיום הם עושים יותר ממה שצריך.
אברהם פורז: הגברת לחמן-מסר, למה זה בין 8%ל-12%?
נסים דהן: עוד לפני זה, לא קיבלתי תשובה למה לא רשיון מיוחד.
דוידה לחמן-מסר: מרכז ההכנסות המרכזי הוא של הרשיון הכללי, הוא זה שמחובר אל המנויים, הוא זה שגובה מהם את דמי התשלום החודשי.
דוידה לחמן-מסר: בעל הרשיון המיוחד זה יצור חדש, הוא עוד לא קיים היום.
דוידה לחמן-מסר: עד היום אין גורם שיכול לדלג מעל הכבלים ולהגיע למנויים.
דוידה לחמן-מסר: לכן אנחנו עוד לא יודעים אם יהיה בכלל כזה.
דוידה לחמן-מסר: במתכונת של החוק המוצע בעל רשיון הוא בעל רשיון לערוץ אחד שיכול לבקש מספר רשיונות.
דוידה לחמן-מסר: ההסתברות שיהיה לנו גורם שידלג מעל ראשי חברות הכבלים ויעשה מערכת בילינג עצמאית, כדי לקבל את דמי המנוי עבור הערוץ האחד שלו, היא לא הסתברות קבועה.
דוידה לחמן-מסר: לכן יש שתי אפשרויות: אפשרות אחת היא לקבוע קווטה מינימלית; אפשרות שנייה זה לא לקבוע, לראות אחר כך אם הוא לא קיים, להתערב בחקיקה, לתקן ולקבוע לו, וזה גם עשינו.
נסים דהן: אם קובעים קווטה מינימלית, ההסתברות שתהיה התערבות בעתיד היא יותר קטנה.
דוידה לחמן-מסר: יכול להיות, אבל יש גם הסתברות שהוא לא יהיה כזה.
נסים דהן: אם זה כלכלי, אז אותם 10% - - -
דוידה לחמן-מסר: ה-10% זה ממש התעמרות, וזה להרוג את הילד לפני שהוא נולד.
דני רוזן: אגב, גם תמלוגים הוא לא משלם.
אברהם פורז: רבותי, עכשיו אני רוצה לשמוע את פורום היוצרים בקולנוע ובטלוויזיה.
יורם חטב: אני רוצה להתייחס לדוגמה האנלוגית של רמת אביב ג'.
יורם חטב: לא עסקינן רק בהפקות מקור שיש להן פוטנציאל ועתיד שיווקי מכירתי בחוץ-לארץ, אנחנו מדברים על אינטרס ישיר של המדינה לטובת הציבור בהפקות מקור, שהן לא אטרקטיביות אולי מבחינה כלכלית, אבל החשיבות התרבותית שלהן היא עליונה ביצירת שיח תרבותי, בהעלאת קונפליקטים תרבותיים מכל הסוגים, דתיים-חילוניים, ימין ושמאל, סרטים דוקומנטריים על המצב הנוכחי, שלאו דווקא יכולים לעניין שווקים של קנייה בחוץ-לארץ.
יורם חטב: אנחנו מצפים שהדרישה תבוא מהמחוקק, מהמדינה, מכיוון שאנחנו חושבים שתמורת הזיכיון, האזרח, הציבור, צריך לקבל תמורה, והתמורה הזאת היא תרבותית, היא חינוכית.
יורם חטב: אנחנו חושבים שחמור מאוד שהילדים היום מתחנכים על ברכי בוורלי הילס, סידרה שמדברת על הווי הילדים בבוורלי הילס במקום לדבר על מה שקורה כאן.
יורם חטב: בערוץ 2 קרה דבר מעניין, שבחלקו הוא ציני.
יורם חטב: במכרז לערוץ השלישי, היצירה המקורית הפכה להיות בעצם גולת הכותרת.
יורם חטב: לקראת ההליכה לקראת המכרז לערוץ השלישי, הבינו זכייני ערוץ 2 שגם שם אמור להיות דילול בין הזכיינים, שבעצם מי שיפיק יותר הפקות מקור מעלה את נקודותיו באופן כללי, ואז החלה בהלה של הפקות מקור, שהתוצאה שלה על המסך היא יוצאת מן הכלל.
יורם חטב: בשנה האחרונה היה מבול של הפקות מקור, שהביאו ברכה, שהביאו שגשוג, גם תסריטאי, גם מבחינת שפשוף של בימאים, גם מבחינת התפתחות של היצירה עצמה.
יורם חטב: הגיעה מצב של סדרה אחת, שלא אנקוב בשמה, כי אני משתתף בה, היא הגיעה בטבלת הרייטינג למקום רביעי בתוכניות, אחרי חדשות ואחרי פספוסים.
יורם חטב: זאת אומרת, שהציבור הצביע ברגליים ואמר: אני רוצה לראות את זה.
אורי ענבר: הדרך של קווטות היא דרך של כל מדינות אירופה, ולמעשה כמעט כל המדינות שהן לא ארצות-הברית.
אברהם פורז: מקובל עליכם ללכת בשיטת האחוזים?
אורי ענבר: בוודאי, כמו שעושים בכל העולם.
אורי ענבר: תסתכלו על התהליך.
אורי ענבר: למה אנחנו בכלל נמצאים פה?
אורי ענבר: הרי בראשית היו חברות הכבלים, שהתחייבו במכרז על כל מיני דברים, בין השאר על כמות של הפקות מקור, שאם עכשיו אני אפרט אותה פה תצילנה האוזניים, לא יאומן על מה שהתחייבו במכרז, והם לא עשו כלום.
אורי ענבר: הפעם הראשונה שלמעשה הושתו עליהם חובות הפקת מקור היה, כשלבקשתן הן פנו למדינה כדי לשדר ביחד, כדי לקנות ביחד תוכניות, כדי לארוז אותן, וכמעט לשדר ביחד.
אורי ענבר: ואז, לבקשתן, בית-הדין להגבלים עסקיים קבע שטובת הציבור מטובת ההנאה שהם מקבלים, שהם יחויבו להחזיר בהפקת מקור, שכמותה היתה נמוכה לאין שיעור מהמחויבות של כל אחת מחברות הכבלים הבודדות בתנאי המכרז שלהן.
אורי ענבר: ואז הן שוב באו לבקש הארכת הסדר ICP, לקבל שוב את הסכמת המדינה לאחד כוחות, ושוב בית-הדין דן, לבקשתן, וקבע שבמסגרת הבקשה יושתו עליהן החובות בסך 5%.
אורי ענבר: אנחנו נמצאים היום פה אחרי שחברות הכבלים פונות שוב למדינה ודורשות להפוך את הזיכיון לרשיון, לקבל בנוסף לזה רשיון לשדר שידורי אינטרנט וטלפוניה, והדרישה המינימלית היא שתהיה טובת הציבור.
אורי ענבר: זה לא שמישהו בא ואומר "זה מה שאתן צריכות לעשות", זה כמו שקובעים בכל מקום אחר, במדינה שרוצה להגן עצמה, אבל אנחנו צריכים לעשות את זה כשכבר באים ונותנים להן.
אורי ענבר: אנחנו אומרים "בסדר, כך הדברים מתנהלים פה".
אורי ענבר: 10% מהכנסות חברות הכבלים יובילו ליכולת להפיק שעת דרמה או סרט דוקומנטרי אחד, באחד מערוצי חברות הכבלים, ביום, לא כולל יום-כיפור.
אורי ענבר: מכיוון שהסכומים הם כביכול שרירותיים, או היה קשה לקבוע על מה מדברים - - -
אברהם פורז: כשאתה אומר "אחד ליום", על איזה סכום אתה מדבר?
אורי ענבר: 135,000 דולר ליום.
בני איינהורן: זה ה-10%.
אורי ענבר: שר התקשורת ביקש לאפשר מרחב החלטה בהתאם להתפתחויות שונות, ולא לקבוע את זה בדיוק על 10%, אלא להשאיר בידי המועצה מרחב תמרון.
נסים דהן: אנחנו נותנים להן בקלות כסף, בכל מקרה הן יקבלו, זה יהיה איכותי, לא יהיה איכותי, את הכסף על הפקות מקור, הן יקבלו.
נסים דהן: איך אנחנו קובעים שהרציו שעומד מאחורי זה של תרבות וערכים יישמר?
דוידה לחמן-מסר: הן לא מקבלות את הכסף, הן צריכות להפיק תוכנית בסכום כסף כזה.
נסים דהן: הן יעשו את זה רק בשביל למלא את החלון.
נסים דהן: אכפת להם מה מראים שם?
דוידה לחמן-מסר: כן, כך זה התחיל.
דוידה לחמן-מסר: יש להן כסף והן רוצות להפיק מוצר.
דוידה לחמן-מסר: הם אנשי עסקים, ובסיכומו של דבר אם הם יוכלו להרוויח מהמוצר הזה, כי ממילא הם צריכים לעשות את הכסף, התמריץ שלהם להרוויח הוא התמריץ שבסופו של דבר יביא לתוכנית בעלת רייטינג גבוה.
דוידה לחמן-מסר: אני מסכימה אתך שלא כל תוכנית בעלת רייטינג גבוה היא בהכרח תוכנית שאתה או אני, מטעמים שונים, היינו אומרים שהיא תוכנית איכותית, אבל אין לך מדד איכותי אחר כרגע, למעט אם אתה מחלק לז'אנרים, שזה גם מה שהמועצה לשידורי כבלים עושה.
דוידה לחמן-מסר: המועצה לשידורי כבלים מחייבת שההוצאה הזאת תהיה בז'אנרים איכותיים, דהיינו, אותם ז'אנרים שאילולא השקעת הכסף, הם לא היו משקיעים בה.