GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יהודה כהן: הם מבינים ש-25,000 פועלים פלסטינים מובטלים, כפול שלוש משפחות בממוצע שכל פועל מחזיק, יכולים להוביל לאינתיפאדה נגדית נגד הרשות, ואת זה הם לא יעשו.
יהודה כהן: הם יוציאו מסמך יפה, אבל לא יפגעו בעובדים הפלסטינים.
יהודה כהן: אבל אנחנו נפגע בעובדים הפלסטינים כי העבודה שלנו מצטמצמת.
יהודה כהן: הגשר הזה הוא גשר שצריך לצלם אותו, לשכפל אותו להפיץ אותו בעולם.
יהודה כהן: הגעתי לברקן לפני 3 שנים, לפני כן פעלתי בלוד.
יהודה כהן: בעל הבית שלי, מר סמי סגול, פחד מזה, ויכולתי להבין אותו, בגלל החרם מצד האירופאים.
יהודה כהן: אבל זה דוגמה לדו-קיום הכי נכון שיכול להיות.
יהודה כהן: עלינו להיות זהירים וחכמים.
יהודה כהן: אנחנו לא יכולים לעשות חרם נגדי.
יהודה כהן: בל נשכח שאנחנו מייצאים המון לאירופה.
יהודה כהן: אבל הדדיות חייבת להיות.
יהודה כהן: אם יש חברות ישראליות שנפגעות, אפשר לקחת את המקבילים להן ברשות הפלסטינית שמוכרים את הסחורה בארץ ולפגוע בהם.
יהודה כהן: האמינו לי, המשפחות הכבדות הללו לבדן יעשו רעש.
יהודה כהן: חייבת להיות הדדיות.
יהודה כהן: לא ייתכן שזה נמשך כבר 4 חודשים, ופרט לחבר הכנסת אורי אריאל, אני מרגיש שאנחנו ומר גרשון מסיקה, שהוא בכלל לא חבר כנסת, בודדים וכולם מעלימים עין כמו בנות יענה, כאילו "הגשם יעבור".
יהודה כהן: מישהו אמר שיורקים עלינו.
יהודה כהן: אני משתמש במשפט גס יותר.
יהודה כהן: לא יכול להיות דבר כזה.
יהודה כהן: אני מבקש מכם, הדדיות חייבת להיות כאן.
יעקב כץ: אני סבור שלא מעלימים עין.
יעקב כץ: כל העסק הזה יצא רק בחודשים האחרונים בצורה ברורה וחדה, וטוב שהוועדה התכנסה, וגם אני מודה מאוד לחבר הכנסת אקוניס שזימן את הישיבה.
יעקב כץ: מר יהודה כהן, אני לא צופה שהממשלה תהיה מסוגלת במציאות הנוכחית לעשות איזה מעשה שיש בו הרמת יד או הרמת קול או איזו סנקציה כלפי מה שמכונה הרשות הפלסטינית.
יעקב כץ: אני לא רואה שום סיכוי לדבר הזה, והמבין יבין.
יעקב כץ: אנחנו לא רואים גם בדברים הרבה יותר טריוויאליים שמדינת ישראל היתה צריכה לפעול בהם.
יעקב כץ: אגב, לגבי ירושלים, מכיוון שבפועל יש היום הקפאה גם בירושלים וגם ביהודה ושומרון, לפועלים הערבים אין עבודה.
יעקב כץ: בצורה עקיפה הם צריכים לעזוב את הארץ כי אין להם היכן לעבוד.
יעקב כץ: ביהודה ושומרון עוד יש קצת עבודה, אבל בירושלים כבר חודשים רבים, כמעט שנה לא התחיל שום פרויקט במזרח העיר, כך שהערבים לא נכנסים לעבוד בישראל והם במילא יצטרכו לעזוב.
יעקב כץ: אבל אם אתה תולה איזו תקווה שממשלת ישראל תעשה איזה מעשה, שתאיים על הרשות הפלסטינית, תיקח ממנה את המע"מ, תיקח ממנה דברים אחרים – זה בחלומות הלילה.
יעקב כץ: בדברים פשוטים יותר ונורמליים יותר, כאשר מדובר על הביטחון שלנו, לצערנו הממשלה לא עושה.
יהודה כהן: גם לא הדדיות בחרם?
יעקב כץ: הממשלה לא תעשה שום דבר.
יעקב כץ: מי שיכול לעשות זה מועצת יש"ע בשיתוף פעולה עם התעשיינים, לקחת את השמות של התעשיינים שלהם, לראות היכן הם מספקים את העבודה, להושיב אנשים ולהתקשר למקומות השונים.
יהודה כהן: זה לא יעזור.
יהודה כהן: חבל על הזמן.
יהודה כהן: זה חייב לבוא מן הממשלה.
יעקב כץ: מן הממשלה זה לא יבוא.
יעקב כץ: מנציגים כמו חבר הכנסת אקוניס, חבר הכנסת אורי אריאל או חבר הכנסת זאב אלקין שידברו ואולי גם שרים שידברו, אולי.
יהודה כהן: אבל זה לא יכול להיות.
אופיר אקוניס: זאת ההערכה של חבר הכנסת כ"ץ.
יעקב כץ: אני לא רואה את ממשלת ישראל מסוגלת להגיד למר פיאד: 'אם תעשה כך, אעשה אני כך'.
יעקב כץ: אין לה כוח לעשות דברים הרבה יותר פשוטים.
יעקב כץ: אין לה כוח לעצור את 2,000 המסתננים שנכנסים מידי חודש לתל-אביב ועוד מעט יהיו בתל-אביב 100,000 מסתננים.
יעקב כץ: מה שאתה לא תעשה, אף אחד לא יעשה.
יעקב כץ: יש כבוד לאומי לעם ישראל.
יעקב כץ: אם יתקשרו למפעלים ויגידו שכאשר מחרימים את התוצרת שלנו לא נקנה מן המפעלים המקבילים הפלסטינים מכיוון שהם גורמים לכך שבגללם לא נקנית תוצרת ישראלית, זה הדבר היחיד שילמד אותם.
יעקב כץ: ממשלת ישראל לא תעזור.
יהודה כהן: אני עושה את זה כל הזמן.
יעקב כץ: כאשר ראש הממשלה מר נתניהו יודיע שיעשה את הדבר הזה, אני אהיה הראשון שישמח לשמוע שהוא אומר למר פיאד: 'אם לא תעשה כך וכך, אעשה לך כך וכך'.
יעקב כץ: אבל עד היום מר נתניהו רק פירק את כל המחסומים.
אופיר אקוניס: הוא לא יכול להגיד כלום למר פיאד.
יעקב כץ: בירושלים הוא העביר כבר הוראה לא לבנות השנה, כולם יודעים, ולכן אין עבודה לפועלים הערבים.
זאב אלקין: "כולם" זה אתה, אבל בסדר.
אופיר אקוניס: חבר הכנסת כ"ץ העריך מה תהיה עמדת הממשלה, אך הוא לא הביע את עמדת הממשלה.
אופיר אקוניס: אגב, גם חבר הכנסת אלקין, חבר הכנסת אריאל וחבר הכנסת אקוניס לא יכולים להביע את עמדת הממשלה, מן הטעם הפשוט, שאיננו מייצגים את הממשלה אלא את הפרלמנט.
אופיר אקוניס: יושב-ראש מועצת יש"ע ביקש את רשות הדיבור, בבקשה.
דני דיין: כמה דברים קצרים.
דני דיין: קודם כול, כולנו ראינו כאן את המצגת.
דני דיין: מי שירצה יוכל לראות בגדול יותר את המצית מסלפית, שהוא הפרטנר שלנו היום לשיחות הקִרבה.
דני דיין: אני סבור שלעניין הזה יש היבט לא רק כלכלי.
דני דיין: הוא גם נכלל במסגרת פעילות ההסתה שהרשות הפלסטינית מנהלת נגדנו, ולזה יש גם משמעות מדינית.
דני דיין: הפעולה למניעת ההסתה חייבת להיות על סדר היום של הנושאים והנותנים.
דני דיין: אני משוכנע שבעקבות ההסתה שהיתה בסלפית, כאשר מר סלאם פיאד, כמו אחרון הפרחחים, זרק סחורות למדורה שהוא בעצמו הצית, לא במקרה כמה ימים אחר-כך נרצח רב-סמל איהב חטיב בצומת תפוח, קילומטרים ספורים משם.
דני דיין: זה היה במסגרת אותה הסתה.
דני דיין: אני רוצה לומר עוד דבר דווקא לכם כמחוקקים.
דני דיין: ארצות-הברית חוקקה חוק בנושא הזה כדי להגן על מדינת ישראל.
דני דיין: בשנת 1977 הסנטור ריביקוף יזם והעביר חקיקה בסנאט ובבית-הנבחרים האמריקאי, שהפכה את שיתוף הפעולה עם חרם על ישראל על-ידי אזרח אמריקאי לעבירה פלילית.
דני דיין: על החוק הזה חתם נשיא שלא היה ידוע כאוהד ישראל דווקא, אם כי היום בפרספקטיבה הדברים נראים קצת אחרת כמובן, מר ג'ימי קרטר, ששיבח את החוק הזה במילים חמות מאוד.
דני דיין: עד היום יש במשרד המסחר של ארצות-הברית גוף שנקרא Office of anti boycott compliance שכל תפקידו לוודא שחברות אמריקאיות לא משתפות פעולה עם החרם הערבי נגד ישראל בכלל, ונגד חברות ישראליות ספציפיות בפרט.
דני דיין: העונש שמושת על חברה אמריקאית או על אזרח אמריקאי שמשתף פעולה עם החרם נגד ישראל הוא חמש פעמים שווי העסקה שלא בוצעה בגלל החרם ועד 5 שנות מאסר.
דני דיין: נכון שאין לנו יכולת לחוקק חוק מקביל שיעמיד את מר סלאם פיאד ל-5 שנות מחבוש, אבל זה בהחלט מראה את הצורה שבה ארצות-הברית מתייחסת לחרם נגד ישראל, וקצת נותן פרופורציה כיצד אנחנו צריכים להתייחס לאדם שנמצא 2 דקות נסיעה מירושלים ומוביל קמפיין כזה.
דני דיין: אגב, אני רוצה לומר, ובזה אסיים, שבהחלט יש אזרחים ישראלים שמשתפים פעולה עם החרם הזה, ואולי אפילו יוזמים אותו.
דני דיין: הם מפרסמים רשימות באתרי האינטרנט שלהם של החברות הישראליות שמייצרות ביהודה ושומרון, בירושלים וברמת הגולן וקוראים לחרם.
דני דיין: אנחנו יודעים שרבות מן הפעולות שהרשות הפלסטינית מבצעת נגד ישראל באות בעקבות עצות של "ישראלים טובים".
דני דיין: נגד אלה בהחלט אפשר לחקות את החקיקה האמריקאית ולהפעיל אותה נגד האזרחים הישראלים.
דני דיין: ומשפט אחרון, בהתייחס לדברים של חבר הכנסת כ"ץ, מה שמועצת יש"ע צריכה לעשות היא תעשה כמובן.
דני דיין: אני סבור שזה בהחלט תפקידה של המדינה, תפקידו של משרד החוץ, תפקידו של משרד התעשייה, המסחר והתעסוקה להגן על האזרחים הישראלים ביהודה ושומרון, להגן על התעשיינים הישראלים ביהודה ושומרון.
דני דיין: לא יתכן שצעד של מלחמה כלכלית נגד מדינת ישראל, נגד אזרחים ישראלים, ימשיך להתבצע והמבצעים אותו ימשיכו להיות מחוזרים על-ידי הממשלה ולא ישאו בתוצאות המדיניות, הביטחוניות והכלכליות של מעשיהם.
בני כשריאל: אשתדל לא לחזור על דברי ידידיי.
בני כשריאל: במעלה אדומים עובדים כיום כ-1,500 פועלים פלסטינים, באזור התעשייה שלנו ובעיר כולה.
בני כשריאל: כאשר לא היתה הקפאת בנייה, מספר העובדים הפלסטינים הגיע ל-2,500.
בני כשריאל: מאז הקפיאו את הבנייה והפלסטינים הפכו למובטלים, וגם כמובן הסירו את המחסומים, אם תתקשרו למפקד מחוז ש"י תגלו ששיעור הפשיעה ביהודה ושומרון עלה, וגם בתוך הקו הירוק.
בני כשריאל: מספר כלי הרכב שנגנבים אצלנו גבוה למדי, בפרט בצפון ים המלח ובישובים העירוניים כמו מעלה אדומים, אריאל ומקומות אחרים, ומספר הבתים הפרוצים גדל אף הוא, ויתרה מכך, יש גם שוד לאור היום.
בני כשריאל: נתקלנו במקרים שעצרו מכונית ישראלית, שלפו את הנהג או את הנהגת, זרקו אותם החוצה, לקחו את האוטו ונסעו לרמאללה.
בני כשריאל: אצלנו זה קרה פעמיים בתוך 10 ימים.
בני כשריאל: כלומר, כאשר מעקלים את הסחורות יש עלינו לא רק השפעה כלכלית.
בני כשריאל: כאשר מפעל נסגר, פועלים פלסטינים מפוטרים ואז האבטלה בצד הפלסטיני גדלה, דבר שלא מעניין את ההנהגה הפלסטינית, בזה אני מסכים עם יושב-ראש הקואליציה.
בני כשריאל: זה לא מעניין אותם, אלא להיפך.
בני כשריאל: ככל שהעסק ירתח יותר, כך יהיה להם טוב יותר במאבק, אבל עלינו זה משפיע גם מבחינה ביטחונית וגם מבחינת החיים השלווים שלנו.
בני כשריאל: אצלנו מפעל אחד כבר סוגר את שעריו, מפעל "אפרודיטה" לקוסמטיקה.
בני כשריאל: האדם מרמאללה שממנו הסחורה הוחרמה ואוים, הוא שקונה ממנו את המפעל ואת המוניטין.
בני כשריאל: כלומר, רוצים להעביר את המפעל לרמאללה.
בני כשריאל: דיברתי אתו שלא יעשה את זה.
בני כשריאל: אתמול היה שם יושב-ראש ועדת החוץ והביטחון ושמע אותו.
בני כשריאל: היזם הפלסטיני רוצה להעביר את המפעל לרמאללה ומשם לשווק אותו מוצר, עם אותו שם, "אפרודיטה", לפלסטינים.
בני כשריאל: למה המפעל ייסגר?
בני כשריאל: כי 95% מן התוצרת שלו משווקת לפלסטינים.
בני כשריאל: מפעל אחר, מפעל לעץ וחומרי בניין, ש-50% מן התוצרת שלו משווקת לפלסטינים, הסחורות שלו נעצרו במחסום רמאללה.
בני כשריאל: אנחנו קרובים לרמאללה ולכן אצלנו זה מתחיל ברמאללה וממשיך הלאה.
בני כשריאל: עיקלו את התוצרת שלו וגם במקרה הזה הסיטונאים שקנו ממנו אוימו שיכניסו אותם לכלא ל-20 שנים.
בני כשריאל: אסור להישאר שקטים ושאננים משום שיש מפעלים נוספים שנפגעים, שעדיין לא מזהים את עצמם כי הם מצליחים להבריח את הסחורה שלהם בדרך כזאת או אחרת, אינני יודע כיצד הם עושים את זה, אבל ברגע שהחרם יתרחב מפעלים ייסגרו, ואז פועלים יפוטרו והאבטלה תגדל והפשע יגדל והטרור יגדל וכולי וכולי.
יעקב כץ: והמחסומים יבוטלו.
בני כשריאל: מה צריך לעשות?
בני כשריאל: שמעתי כאן על עניין המע"מ, על עיכוב סחורות של הפלסטינים.
בני כשריאל: יש מתפרות בחברון ומפעלי נעליים ושיש ואבן ויש ייצוא ירקות ופירות ותוצרת חקלאית, ומה לא.
יהודה כהן: יש מפעלי פלסטיק בחברון שמכים בנו.
בני כשריאל: רבותי, אני רוצה להתחבר לדברים שאמר חבר הכנסת בן-ארי.
בני כשריאל: בין השנים 1936-1939 התחילו המאורעות.
בני כשריאל: הדבר הראשון שעשו אז הוא החרמת התוצרת היהודית והחרמת הפועלים היהודיים.
בני כשריאל: כך קם נמל תל-אביב.
בני כשריאל: כאשר נמל יפו לא עבד, הישראלים אימצו אלטרנטיבות.
בני כשריאל: באותה תקופה היו אנשים יצירתיים ונמל תל-אביב נפתח והכלכלה התחילה להתפתח.
בני כשריאל: זה היה היסוד הכלכלי למדינה שקמה ב-1948.
אופיר אקוניס: לא היו אז ועדות תכנון מקומיות ומחוזיות.
אופיר אקוניס: פשוט עשו עבודה, וכך הקימו את העיר העברית הראשונה.
אופיר אקוניס: לא היה "שלום עכשיו" שיגיד לרוֹקַח לא לקנות אדמות של ערבים ליד השק"ם, שיגיד לדיזנגוף לא לקנות אדמות של ערבים ליד רמת אביב.
אופיר אקוניס: לא היו אז הרבה דברים שקיימים היום.
בני כשריאל: אתה צודק.
בני כשריאל: לכן עלינו להיות עכשיו יצירתיים יותר.
צבי לביא: יש טעות היסטורית בסיפור הזה.
צבי לביא: במרד הערבי הגדול, בשנה הראשונה הכריזו שביתה כללית אצלם ונמל יפו הושבת.
צבי לביא: אנחנו קנינו מהם אז את רוב הסחורות שלנו.
צבי לביא: הם חשבו שאם יכריזו על שביתה ולא ימכרו לנו המשק שלנו ייחנק.
צבי לביא: זה נתן דחיפה למשק הישראלי להתפתח.
צבי לביא: זה לא שהם החרימו סחורות שלנו, אלא להיפך.
יעקב כץ: כאשר מישהו מחרים, הוא יוצר אצל הצד השני מוטיבציה לעבוד בדרך אחרת.
בני כשריאל: הם כן החרימו את היהודים.
בני כשריאל: לא נתנו לסוורים שלנו לעבוד בנמל יפו, וכך קם נמל תל-אביב.
יעקב כץ: אבל בשביל זה צריכה להיות הנהגה.
בני כשריאל: נתווכח על הפרטים אחר-כך.
בני כשריאל: מדברים על העיקרון.
בני כשריאל: העיקרון הוא שצריך לפעול לאלתר, לפני שמפעלים ייסגרו.
בני כשריאל: כאשר מפעלים נסגרים, זה לא רק שני מפעלים שנסגרים, אלא זה יזמים שלא מגיעים לאותם אזורי תעשייה, יזמים אחרים שעדיין מוכרים סחורות עוברים למקומות אחרים, ויש גם מי שמוכרים את המפעל שלהם עם כל המוניטין לפלסטינים.
בני כשריאל: זה דבר שלא יכול להיות.
גרשון מסיקה: אני מודה ליושב-ראש על קיום הישיבה.
גרשון מסיקה: חבר הכנסת כץ, אני חולק על דבריך.
גרשון מסיקה: אני חושב שזה לא בעיה של מועצת יש"ע.
יעקב כץ: לא אמרתי שזה לא בעיה של הממשלה.
יעקב כץ: אמרתי שאם זה תלוי בה, לא יעשו את זה.
יעקב כץ: אפשר לקיים 200 ישיבות, אבל האם זה יהפוך את ראש הממשלה נתניהו לגיבור?
גרשון מסיקה: זה לא בעיה של מועצת יש"ע וגם לא בעיה של מפעל מסוים בברקן, למרות שבברקן יש 5,000 פועלים, מתוכם 50% פלסטינים שחיים בדו-קיום, כפי שנאמר כאן.
גרשון מסיקה: זה מאבק על הכבוד הלאומי של העם שלנו.
אופיר אקוניס: תן לי להגיד דבר אחד לחבר הכנסת כ"ץ.
אופיר אקוניס: ראש הממשלה נחת לפני שעה בשליחות מדינית דרמטית בארצות-הברית, מול לחצים שאני לא מאחל לך לעמוד בהם, גם אם אי-פעם תהיה ראש הממשלה.
יעקב כץ: הייתי מת ...
אופיר אקוניס: לא צריך למות.
אופיר אקוניס: קודם כול, תחיה.
אופיר אקוניס: כשראש ממשלה נמצא בחוץ-לארץ בשליחות והוא הולך להגיד לאמריקאים שהוא לא מפסיק את הבנייה בירושלים, האופוזיציה בדרך כלל מגבה.
יעקב כץ: אבל הוא בעצמו הפסיק את הבנייה בירושלים.
יעקב כץ: במשך שנה שלמה הוא נתן הוראה לשר אטיאס לא לבנות בירושלים.
אופיר אקוניס: תן גיבוי לראש הממשלה.
יעקב כץ: לא אתן לו גיבוי לעצור את הבנייה.
יעקב כץ: אני באופוזיציה.
מיכאל בן-ארי: חבר הכנסת אקוניס, אנחנו כרגע לא ב- - -
אופיר אקוניס: סליחה, אתה יצאת ולא שמעת שחבר הכנסת כ"ץ החליט כבר בשביל ראש הממשלה מה הוא יחשוב.
אופיר אקוניס: כאשר ראש הממשלה נמצא בחוץ-לארץ נהוג לתת לו גיבוי בפרלמנט, גם על-ידי חברים מן האופוזיציה.
אופיר אקוניס: כך אנו עשינו כאשר היינו באופוזיציה.
גרשון מסיקה: זה ניסיון מצד האויב הפלסטיני להכתיב מדיניות של קיום חד-צדדי של הסכמים.
גרשון מסיקה: אנחנו מקיימים את כל פרטי ההסכמים והם מקיימים אפס פרטים.
גרשון מסיקה: אני רואה בזה דוגמה לתסמונת האישה המוכה, שבמקום להילחם על כבודה מצדיקה ומנמקת למה אכן הגיעו לה המכות.
גרשון מסיקה: אני מצפה מכנסת ישראל לקום ולעמוד נגד הדבר הזה.
גרשון מסיקה: לדעתי צריך לשפות את המפעלים הנפגעים, אולי לקבוע לאותם מפעלים אזור סחר חופשי ופטור ממע"מ.
גרשון מסיקה: הרי אנו נותנים כל-כך הרבה כסף לפלסטינים דרך המע"מ.
גרשון מסיקה: ניתן לקחת את הכסף הזה ולסייע למפעלים הנפגעים כאן.
גרשון מסיקה: אנו מכירים את הערבים הכי טוב.
גרשון מסיקה: ככל שנהיה חלשים יותר, הם יתחזקו ו"יצפצפו" עלינו יותר.
גרשון מסיקה: ככל שנפגין עמידה איתנה, הם "יתקפלו" ביתר מהירות.
גרשון מסיקה: כאן זה מבחן לאומי שאנו חייבים לעמוד בו, ואם לא נעמוד בו, אוי ואבוי לנו.
בועז העצני: אני גר בקריית ארבע.
בועז העצני: היה לי מוסך שבו רוב הפועלים היו ערבים מחברון.
בועז העצני: בבוקר שלמחרת הבחירות שבהן עלה מר נתניהו לשלטון בפעם הראשונה, הם הגיעו מחייכים כולם מאוזן לאוזן.
בועז העצני: שאלתי אותם מה קרה, והם אמרו: 'עכשיו לא יתנו את חברון'.
בועז העצני: אחר-כך כשהיה הסכם חברון, אנשים מחברון, ככל שיותר נכבדים ובעלי מפעלים ותומכי פאתח, התחננו היכן שרק יכלו: 'אל תוציאו את זה לפועל'.
בועז העצני: זה אומר לנו שהאיש ברחוב, בניגוד לכל מה שבוקע לנו מן המסכים – ואנחנו שבויי התקשורת הישראלית – האיש ברחוב שונא את הרשות הפלסטינית.
בועז העצני: היא מושחתת ועריצה והם לא רוצים אותה.
בועז העצני: תמיד הם אומרים לנו: 'אנחנו לא הבאנו אותם, רבין ופרס הביאו אותם, אל תאשימו אותנו'.
בועז העצני: המסקנה היא שאנחנו מעודדים את מי שרוצה ברעתנו, ודוחים את מי שלא בהכרח רוצה את רעתנו, ואנחנו לא עושים את ההבחנה בין הערבים.
בועז העצני: הזכירו קודם מכוניות גנובות ומכוניות משומשות.
בועז העצני: אי אפשר להעביר מכוניות משומשות עם מספר רישוי צהוב לרשות הפלסטינית.
בועז העצני: המחירים של המכוניות שם מטורפים, ואני יודע, יש לי קשרים עם ערבים ואני עוסק בתחום.
בועז העצני: סובארו משנות השמונים עולה 20,000 שקל, מכונית שאצלנו לא שווה אפילו 500 שקל.
בועז העצני: הם עושים את זה בכוונה ובזדון כדי שהאנשים יידחפו לקנות מכוניות גנובות.
בועז העצני: לא נכון שהערבים קונים מכוניות גנובות בלי הבחנה.
בועז העצני: יש הרבה ערבים שלא רוצים לגעת בזה, כי זה צרות, זה דבר שהוא לא לגמרי לגיטימי והרבה ערבים באמת לא רוצים בכך.
אופיר אקוניס: הנושא שלנו הוא עניין החרם.
בועז העצני: בעניין החרם, אני חש שכל המערכת המטורפת שהיתה בתקופת הסכם אוסלו, לפני שהתפוצץ, כולה חוזרת.
בועז העצני: כל הנרצחים כמעט בשנים האחרונות נרצחו בידי שוטרים פלסטינים, כל שיתוף הפעולה הצבאי, כל השתיקה נוכח ההסתה במערכת החינוך שלהם, בתקשורת שלהם, בקריאת הכיכר על שם המחבלת.
בועז העצני: ובהקשר הכלכלי מדובר בחרם הזה, שאוי ואבוי אם נשתוק עליו.
בועז העצני: אם הממשלה נוקטת בקו מסוים, תפקיד הוועדה הזאת לא לשתף פעולה ובתחום הכלכלי הצר הזה לסכל את שתיקת הממשלה נוכח היריקה בפרצופינו, שאסור לקרוא לה גשם.
אופיר אקוניס: רשות הדיבור למר מאיר בר-אל, המשנה למנכ"ל התאחדות התעשיינים, בבקשה.
מאיר בר-אל: תודה.
מאיר בר-אל: קודם כול, אני מבקש להציג תמונה קצרה על מה שאירע בעקבות הסכם הסחר החופשי עם הרשות הפלסטינית.
מאיר בר-אל: אני יכול להגיד בהחלטיות, זה עשה טוב מאוד לכלכלה הפלסטינית, עשה טוב לתעשייה הפלסטינית, אבל במקרים רבים פגע בתעשייה הישראלית.
מאיר בר-אל: מן הדין, אם זה הסכמי סחר לטווח ארוך, בסוף הם טובים לכולם.
מאיר בר-אל: אבל אם זה מתחיל להיות טוב לכולם ומישהו פתאום עוצר והופך את זה לחד-כיווני, זה רק נזק, נזק גדול לתעשייה הישראלית.
מאיר בר-אל: אציג כמה דוגמאות.
מאיר בר-אל: תעשיית הנעליים, שהיתה תעשייה גדולה בישראל, חוסלה לגמרי.
מאיר בר-אל: היום כל תעשיית הנעליים מבוססת על תעשיית חברון.
מאיר בר-אל: תעשיית האבן והשיש הפלסטינית סגרה לנו את כל המפעלים בארץ.
מאיר בר-אל: המפעל האחרון פעל במישור אדומים ואף הוא נסגר לפני שנה.
מאיר בר-אל: כלומר שם הולכת וגדלה תעשייה, שגדלה מאפס, על חשבון השוק הישראלי הגדול, ואנחנו קיבלנו את זה כי ידענו שלטווח הארוך זה עשוי להתאזן.
יעקב כץ: כך חשבנו.
מאיר בר-אל: מה שקורה כרגע בפועל, החרם החד-צדדי הזה יוצר מצב לא טוב.
מאיר בר-אל: הוא גם נורא מוזר, כי לפחות הדברים שבולטים לנו, שמוטלים חרמות על מוצרים שיש בהם יצרנים חליפיים ברשות.
מאיר בר-אל: כלומר, זה לא חרם כללי על הכול.
מאיר בר-אל: הם לא מטילים חרם על לחם למשל, אלא מטילים חרם כאשר יש שם תעשיית אבן, יש שם תעשיית מחצבות, יש שם תעשיית פלסטיק, יש שם תעשיית מזרנים.
אברהם מיכאלי: הם לא טפשים.
מאיר בר-אל: תעשיין המזרנים הגדול ביותר במזרח התיכון, מר חירבאווי, נמצא היום בחברון.
מאיר בר-אל: הוא מספק 30% מן המזרנים במשק הישראלי.
יעקב כץ: וגם תעשיית הנייר והכול.
מאיר בר-אל: על רקע הנתונים הללו, זה מעליב.
מאיר בר-אל: באה כלכלה קטנה, שנשענת על כלכלה גדולה, ויורקת עליה.
מאיר בר-אל: היא אומרת: 'אנחנו נעשה מה שאנחנו רוצים, ואתם בין כה וכה לא תעשו כלום'.
מאיר בר-אל: זה רק תחילתו של תהליך ולכן חייבים לעשות משהו.
מאיר בר-אל: לא צריך לפעול באיומים ובחרמות, אבל לדעתי אם יציגו שהכלים ישנם ושאנחנו יכולים להשתמש בהם, זה יפתור חלק גדול מן הבעיה.
זאב אלקין: מה התאחדות התעשיינים מתכוונת לעשות?
זאב אלקין: האם פניתם לממשלה?
מאיר בר-אל: פנינו.
מאיר בר-אל: קיימנו דיון, אבל אשאיר לנציגת משרד החוץ לפרט.
זאב אלקין: מתי פניתם ולמי?
מאיר בר-אל: לפני שבועיים התקיים דיון בנושא הזה ובינתיים אנחנו מחכים לתשובות.
זאב אלקין: ממשרד החוץ?
מאיר בר-אל: ממשרד החוץ, ממשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה, ממשרד האוצר, מכולם.
יעקב כץ: תחכה עוד 200 שנה.
יהודה כהן: רק חבר הכנסת אורי אריאל פועל.
יעל רביע-צדוק: למר ראובן עזר מן המרכז למחקר מדיני במשרד החוץ שהיה אמור להיות כאן לא אפשרו להיכנס לכנסת.
יעל רביע-צדוק: הוא נשא עמו חומרים שהוא רצה להראות לוועדה ולא אפשרו לו להיכנס.
עידית חנוכה: צריך להסדיר את הדברים האלה מבעוד מועד ולהשיג אישור כניסה.
אופיר אקוניס: חבל שלא אמרתם לנו.
אופיר אקוניס: משרד החוץ הישראלי ביקש להראות חומרים לוועדה בכנסת ומנעו ממנו?
אופיר אקוניס: מה היה שם?
אופיר אקוניס: אסור להכניס לכנסת חומרי תעמולה פוליטיים.
אופיר אקוניס: אם אביא סטיקרים שעליהם כתוב "הצביעו מחל – הליכוד" בוודאי יאסרו את הכניסה, ובצדק.
אופיר אקוניס: אני לא רוצה לראות כאן סטיקרים של מפלגות.
אופיר אקוניס: אבל בוודאי לא היה שם משהו פוליטי.
יעל רביע-צדוק: זה היה חומר מחקרי.
יעל רביע-צדוק: הוא חוקר במרכז למחקר מדיני של משרד החוץ.
אופיר אקוניס: זה נשמע מוזר מאוד.
אופיר אקוניס: נבדוק את זה.
יעל רביע-צדוק: משרד החוץ עוקב אחר הנושא מרגע שנתקבלו אינדיקציות ראשונות, לפני כמה חודשים.
יעל רביע-צדוק: אנו עוקבים אחר הנושא בדאגה, גם במרכז למחקר מדיני וגם באגף הכלכלי.
יעל רביע-צדוק: מבחינת הרקע, אני מבקשת לציין כמה נקודות.
יעל רביע-צדוק: ראינו תנופה של הקמפיין הזה כאשר בנובמבר 2009 נבחר מר חסן אבו ליבדה לשר הכלכלה והוא החל להוביל קמפיין שקורא להחרמת סחורות המיוצרות בהתנחלויות במסגרת פעילות של "קרן הכבוד הלאומי".
יעל רביע-צדוק: אחדד ואומר שהקריאה הפלסטינית המפורשת והפורמלית היא לחרם נגד סחורות שמיוצרות בהתנחלויות, לא נגד סחורה ישראלית בכלל.
אברהם מיכאלי: האירופאים מתרגמים את זה נגד ישראל בכלל.
יעל רביע-צדוק: הקמפיין הזה זוכה לתמיכה של מר פיאד, שכפי שראינו השתתף באירוע שריפת המוצרים, והוא חלק ממאמץ פלסטיני פוליטי לדה-לגיטימציה לאומית ובין-לאומית של ההתנחלויות.
יעל רביע-צדוק: נתון שלא הוזכר כאן, הפעילות הזאת מתוקצבת מתקציב הרשות הפלסטינית בכ-150,000 דולר בחודש.
יעל רביע-צדוק: הם מבצעים פעולות אקטיביות להחרמת סחורות מחנויות וממשאיות, בדיוק כפי שתואר כאן.
יעל רביע-צדוק: הבנו גם שהקמפיין הזה מנוצל על-ידי יצרנים מקומיים על מנת לדחוק רגלי מתחרים ישראליים מן השוק הפלסטיני.
יעל רביע-צדוק: לאחרונה יש תכונה ערה סביב נושא איסור תעסוקת פלסטינים בהתנחלויות, אולם העמדה הפלסטינית בנושא הזה חלוקה והדבר הזה, למרות דיבורים והתבטאויות, כולל בתקשורת הערבית, טרם תורגם לצעדי חקיקה, ויש לנו סימן שאלה גדול האם יתורגם לצעדי חקיקה.
יעל רביע-צדוק: אבל זה דבר שאנו בהחלט עוקבים אחריו ויש לו משמעויות כלכליות ואחרות.
יעל רביע-צדוק: באשר לפעילות משרד החוץ, כפי שאמרתי, אנחנו עוקבים אחר הנושא הזה באופן הדוק וצמוד.
יעל רביע-צדוק: הנושא הזה מועלה על-ידינו בשיחות עם גורמים מדיניים בין-לאומיים בכל הרמות, החל משר החוץ והמשך בסגן שר החוץ וכל ראשי המשרד.
יעל רביע-צדוק: הצגנו את הדאגה שלנו בפני האמריקאים, בפני נציגי האיחוד האירופאי, בפני שליח הקוורטט מר בלייר, בפני גורמים בין-לאומיים שפועלים בגדה וכאלה שיושבים בבִירות.
יעל רביע-צדוק: אנחנו טוענים בראש ובראשונה שזה שימוש בכלי שאיננו לגיטימי ואינו עולה בקנה אחד עם כללי הסחר הבין-לאומי כפי שמוגדרים על-ידי ארגון הסחר הבין-לאומי, וזאת על רקע הבקשה של הרשות הפלסטינית להצטרף כמשקיפה לארגון, ובהמשך כחברה.
אברהם מיכאלי: למה אי אפשר לתבוע את זה כתנאי לפני חידוש המשא ומתן עם הפלסטינים?
יעל רביע-צדוק: אני מעדיפה קודם כול להציג את הדברים, ואם יהיו אחר-כך שאלות אשמח להשיב.
יעל רביע-צדוק: הדגשתי שהקמפיין באופן רשמי קורא אך ורק לחרם של סחורה שמיוצרת בהתנחלויות, אבל אנו טוענים שהקמפיין מייצר אווירה של חרם פלסטיני על סחורות ומוצרים ישראליים בכלל.
יעל רביע-צדוק: אנו חוששים כי הקריאה לחרם על מוצרים תגלוש לפרשנות מרחיבה, שתתורגם לאלימות של פלסטינים נגד ישראל ומטרות ישראליות בגדה, חשש מאובדן שליטה של הרשות הפלסטינית בקמפיין הזה וההשלכות הקשות שעלולות להיגזר מכך.
יעל רביע-צדוק: נתון חשוב שאנו מבליטים הוא העובדה שיש היום כ-30,000 פלסטינים שמועסקים על-ידי מעסיקים ישראלים בהתנחלויות והקמפיין הזה בסופו של דבר יפגע גם בהם.
יעל רביע-צדוק: אנחנו מדגישים, במיוחד בפני קהילת המדינות התורמות, שהקמפיין הזה ממומן מהכספים של משלמי המסים שלהן.
יעל רביע-צדוק: אם הם מממנים את תקציב הרשות הפלסטינית, והרשות הפלסטינית שמשוועת לתרומות מקצה 150,000 דולר בחודש לקמפיין כזה, עליהם לדעת שמשלם המסים שלהם הוא שמממן את הקמפיין הזה.
יעל רביע-צדוק: לא רק הצפנו את הנושא הזה מול גורמים בין-לאומיים, אלא פנינו להתאחדות התעשיינים וביקשנו ממנה לקיים דיון עם החברות שמוצאות עצמן נפגעות מן הקמפיין.
יעל רביע-צדוק: הפגישה הזאת התקיימה בהתאחדות התעשיינים ב-1 במרס 2010.
יעל רביע-צדוק: השתתפו בה הנציג של חברת "ליפסקי" שנמצא כאן ונציגים של 3 מחצבות.
יעל רביע-צדוק: בעקבות הפגישה הזאת ביקשנו מהתאחדות התעשיינים לערוך סקר בקרב החברות שפועלות בגדה, על מנת להעריך את ממדי התופעה.
גרשון מסיקה: לא "גדה" אלא "יהודה ושומרון".
אופיר אקוניס: למה הביטוי הזה?
אופיר אקוניס: איך יתכן שמשרד החוץ משתמש בביטוי "גדה"?
רוברט אילטוב: התרגלו למינוח של חברת הכנסת ציפי לבני.
אופיר אקוניס: בשנת 2002 הייתי יועץ שר המשפטים.
אופיר אקוניס: כתבתי אז מכתב למנהל הרדיו, מר אמנון נדב.
אופיר אקוניס: היה שם דגל פלסטיני וכתבתי לו שלא יכול להיות דגל כזה כי אין מדינה כזאת, והוספתי וכתבתי שחייבים להשתמש בביטוי "יהודה ושומרון" ולא "גדה".
אופיר אקוניס: אם אינני טועה, מאז במהדורות החדשות של קול ישראל אין יותר ביטוי כזה.
אופיר אקוניס: "הגדה המערבית" הוא ביטוי ירדני שנמחק מן העולם ולא קיים יותר, או ביטוי שמשתמשים בו בעולם אבל לא במשרד החוץ.
אופיר אקוניס: אם אפשר, גברתי, תשתמשי בביטוי "יהודה ושומרון", שאגב, הם חבלי ארץ בארץ ישראל.
אופיר אקוניס: אפילו מבחינה גיאוגרפית אין עליהם ויכוח.
אופיר אקוניס: גם מי שסבור שהם לא צריכים להיות בשליטת ישראל, זה שמם כחבלי ארץ בארץ ישראל המערבית.
בני כשריאל: צריך לומר את זה לשר החוץ.
רוברט אילטוב: שר החוץ יודע את זה.
יעל רביע-צדוק: בנוסף לסקר הזה על מנת שנוכל לאמוד את היקף התופעה, הצענו לראש התאחדות התעשיינים להיפגש גם עם שליח הקוורטט למזרח התיכון, מר טוני בלייר, והוא אכן נפגש אתו ב-9 במרס 2010 והעלה את הנושא.
יעל רביע-צדוק: אנחנו מתכוונים לכנס בהקדם פורום בראשות סגן שר החוץ, פורום בין-משרדי לדיון ולהערכת מצב בנקודת הזמן הזאת.
אופיר אקוניס: משרד החוץ מרכז את המאבק הזה?
אופיר אקוניס: כלומר, הפורום הוא בראשות סגן שר החוץ אך יהיו בו גם נציגים ממשרדי התעשייה, המסחר והתעסוקה, החקלאות, הביטחון וכן הלאה.
יהודה כהן: זה נמשך כבר 4 חודשים.
יהודה כהן: כמה זמן אפשר לרכז מאמץ?
יהודה כהן: בצבא למדתי שמה שלא עושים מהר, לא נעשה.
יעל רביע-צדוק: אני רוצה להוסיף עוד נקודה אחת.
יעל רביע-צדוק: הפתיע אותנו מאוד שבדיון בהתאחדות התעשיינים הגיעו רק נציג של חברה אחת ושל 3 מחצבות, כי אין לנו ספק שהתופעה רחבה הרבה יותר.
יעל רביע-צדוק: צריך ללמוד מדוע נציגי החברות לא הגיעו.
בני כשריאל: הם פחדו, כי עדיין הסחורות שלהם נמצאות ברשות הפלסטינית.
יהודה כהן: בכלל לא חשוב איזו חברה בדיוק מגיעה לדיונים.
יהודה כהן: זה עניין של המדינה.
יעל רביע-צדוק: לכן חשוב מאוד שיהיה לנו בסיס נתונים מסודר ושתשלימו את הסקר בהקדם.
מאיר בר-אל: יהיה לכם.
מאיר בר-אל: התחלנו לערוך את הסקר.
גבריאל בר בכר: אני מנהל את המחלקה במשרד התעשייה, המסחר והתעסוקה שעוסקת בסחר במזרח התיכון, כולל ברשות הפלסטינית.
גבריאל בר בכר: קודם כול, אני מבקש להתנצל בשמה של סגנית השר, חברת הכנסת אורית נוקד, שהיתה אמורה להשתתף בישיבה אבל נתבקשה על-ידי מזכירות הממשלה להשתתף במעמד של העברת גופת העובד התאילנדי שנהרג רק לפני כמה ימים בעוטף עזה, אז היא ביקשה להתנצל.
גבריאל בר בכר: לענייננו, חברתי ממשרד החוץ הציגה את מרבית העניינים.
גבריאל בר בכר: בסופו של דבר המאבק מוּנע מתוך מניעים פוליטיים ולא מתוך מניעים מסחריים.