GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלון עשתי: אני חושב שהנושא של משפחות והזכרת את הנושא של הסגירות בחברה, אני חושב שזה משהו שאנחנו כל הזמן מתמודדים איתו ואני לא בטוח שזה לא חלק מהבעיה שיש לנו עכשיו.
אלון עשתי: מצד אחד אנחנו מודעים, אנחנו שומעים את זה ורואים את זה ברחובות, יש הרבה הרבה יותר שימוש, הרבה יותר, יותר נגיש, כולל כל מיני מה שאנחנו רואים בעיתונות, חגיגת, שמחגיגת, שזה אולי הסם הכי נורא שיש היום, הכי נורא, וההשערה שלי שאיפה שהוא החברה מגנה על עצמה מהצרה הזו, כי זו חברה מסורתית ואז- - - וזה מאוד קשה.
אלון עשתי: קצת גיששנו בלשכות מה קורה וגם שם קיבלנו את אותן תשובות.
טלב אלסאנע: אתה מרגיש שבמרוצת הזמן, כמו שכל המציאות משתנה, גם האנשים שמשתמשים הם סוג אחר, גישה אחרת?
טלב אלסאנע: גם אצלנו הטיפול הוא מחייב שינוי גישה?
טלב אלסאנע: מה השינוי שחל, כחלק מהשינוי החברתי?
אלון עשתי: השינוי החברתי, ניקח בגדול, כשאני התחלתי לעבוד לפני כעשרים שנה, מטופל שמגיע לטיפול זה מישהו בן 40 פלוס, 20-25 שנה שימוש בהרואין.
אלון עשתי: התחלתי באור יהודה, 'הילד', היה לנו ילד בן 37, זה היה הילד.
אלון עשתי: היום הרבה יותר צעירים, אתה מדבר על חבר'ה בני 19, 18, 20, מגיעים, זה שונה, השימוש שונה, אנחנו צריכים להתמודד היום עם הרבה מאוד שימוש במה שנתפס כסמים קלים, כמו אקסטזי, כמו חשיש, כמו אלכוהול, החגיגת הזה שמשום מה ולצערי הרב, ופה אני בא בתלונה גדולה לכל אלה שמפרסמים, עדיין משתמשים בכינוי חגיגת ולא קוראים לו בשם האמיתי שלו.
אלון עשתי: אנחנו אומרים שרק לאמריקאים יש קריסטל או מטא-ויטמינים, לא, זה פה.
אלון עשתי: השינוי, ואנחנו עובדים עליו כל הזמן, המערכת עובדת בארבע-חמש השנים האחרונות על שינוי אוכלוסייה מאוד גדול ואז זה מחייב אותנו פתאום להתחיל לעבוד עם נושאים שהם מעבר לסמים, שזה בחור צעיר, לך תגיד לו...
אלון עשתי: לבן אדם בן 45 אני אגיד, 'תשמע, אין לך כוחות', טבעי, להגיד למישהו בן 20, אני משקר לו, הוא בשיא כוחו, הוא בשיא כוחו.
אלון עשתי: זה מחייב שינויים- - -
טלב אלסאנע: חייבים להתאים את השיטות לדברים המשתנים החדשים, או אותן שיטות מתאימות גם לנסיבות החדשות?
טלב אלסאנע: האם זאת אומרת להדגיש יותר את ההסברה ומניעה, האם יש סיכוי לאנשים בגילים כאלה, לא יודע אם זה שימוש או שהם כבר מכורים כשהם מגיעים, אז- - -
אלון עשתי: אני חושב שאם בהסברה ומניעה יעבדו יותר וישקיעו בזה, אז יש סיכוי.
אלון עשתי: יש סיכוי, כי אם אני אקח לדוגמה היום צרה צרורה, וזה לא מגיע למגזר וחוץ מזה פחות מגיע לקהילה, זה אלכוהול.
אלון עשתי: אני גר בכפר סבא וכל הקיץ אני יושב בבית שלי ואני שומע את ההתפוצצויות של הבקבוקים בגינות.
אלון עשתי: זה בני טובים, זה כאילו ילדי טובים, אז אני רואה שמגיעים אלינו ילדים ש- - - מה, הוא מגיע אלינו כשהוא בן 20 ומשהו והוא כבר משתמש באיזה שהוא סם, ובגלל שזה לא חוקי הוא נתפס, אבל הוא למעשה שותה, אני חושב שצריכה להיות- - -
טלב אלסאנע: במרכז כאן יש אלכוהוליסטים או רק סמים?
אלון עשתי: גם.
אלון עשתי: בשנים האחרונות גם מגיעים- - -
טלב אלסאנע: כאן?
יחיא איהאב: כן, יש אלכוהוליסטים.
טלב אלסאנע: זה משולב?
טלב אלסאנע: גם סמים וגם אלכוהול?
יחיא איהאב: כן.
יחיא איהאב: אבל אנחנו מקבלים אלכוהוליסטים נקיים שעברו באשפוזית, כי לפי ההנחיות של אצל אלכוהוליסטים במיוחד צריך להיות רופא 24 שעות, זה ממש סגור, זה יותר סגור אפילו מאצלנו.
יחיא איהאב: אלה ההנחיות החדשות ממשרד הבריאות.
מוטי שמושקביץ': בגלל שהגמילה מאלכוהול היא הרבה יותר קשה ויש לה הרבה סיבוכים.
מוטי שמושקביץ': כדי להקים אשפוזית לטיפול בגמילה מאלכוהול צריך אחות 24 שעות וזה צוות כבד.
מוטי שמושקביץ': אז יש לנו מרכז אחד לטיפול בגמילה, אבל אחרי שהוא נגמל גמילה פיזית יכולים להמשיך במקום אחר.
צ'רנק: אני רוצה רק להוסיף בעניין הצעירים שהיום שומעים על כל מיני התמכרויות, זה באמת מצריך תכניות מיוחדות לטיפול בצעירים, במיוחד בגילאי 18-27.
צ'רנק: יש לנו היום מומחה שמטפל בצעירים כאלה שבאמת ההתמכרות שם היא פחות לסמים האופיאטיים ויותר מה שנקרא ברחוב סמים קלים, שהם לא לגמרי קלים, ושם זה באמת דגש יותר גם על פעולות של חינוך, על הכשרה מקצועית, על שינוי דרכי חשיבה.
צ'רנק: יש לנו גם היום תכנית כזאת בקהילה טיפולית במלכישוע, שהיא מתייחסת לצעירים.
צ'רנק: אולי זה המקום לחשוב גם על פיתוח תכניות לצעירים גם פה.
טלב אלסאנע: אין כאן מתחת לגיל 18.
יחיא איהאב: לא, אין.
טלב אלסאנע: במגזר הערבי יש?
יחיא איהאב: אין.
טלב אלסאנע: יש מרכז גמילה נוסף בטמרה, לא?
יחיא איהאב: יש בטמרה אשפוזית, אבל תתפלא לשמוע, בטמרה אחוז מטופלים ערבים שנמצאים שם אולי 10% עד 20%, כי זו אשפוזית כללית וגם יש בעיה לגייס שם מטופלים ערבים.
אלון עשתי: משהו שאני רואה אותו, אם אני מסתכל בְּעיניים של- - - אני פה כבר הרבה מאוד שנים, 13 שנים פה, משהו השתנה, אנשים לא מגיעים כמעט.
אלון עשתי: זה כאילו אם פעם היו הרבה פניות, בעיקר המשפחות היו מפנות- - -
אסרא חג' יחיא: למה?
אסרא חג' יחיא: מה הסיבה?
אלון עשתי: , אני העליתי השערות, אבל שוב, אני בצד שמקבל.
אסרא חג' יחיא: מה אתה רואה?
אלון עשתי: שאני מרגיש שמשהו השתנה ב- - -
טלב אלסאנע: זה לא שאין מכורים, זה לא שהתופעה לא קיימת, אז למה לא מגיעים?
אסרא חג' יחיא: יש מכורים הרבה יותר, אבל הם לא מגיעים לגמילה.
אלון עשתי: אני חושב שאיפשהו, לא יודע, או שמנסים כל מיני פתרונות שאני לא יודע מאיפה הם מוצאים אותם, מאמינים שיהיה בסדר, מסתמכים על פתרונות קסם, כל מיני- - -
קריאה: יש מחסור באשפוזיות?
מוטי שמושקביץ': בכל הארץ יש איזה שהיא ירידה בכמות המאושפזים לצורך גמילה מאופיאתיים.
מוטי שמושקביץ': יש משהו בחברה, משהו משתנה.
מוטי שמושקביץ': אגב, לא רק בארץ, גם בעולם.
מוטי שמושקביץ': יותר שימוש בסטימולנטים, יותר שימוש בסמים ממריצים ופחות בסמים מדכאים, אז זה מחייב איזה שהיא הערכה מחודשת, כי אנחנו רואים בכל האשפוזיות, באשפוזית שעכשיו עברה ל'הדרך', לא הייתה תפוסה, בקרית שלמה הייתה 80%, או 70%, בשנים הקודמות היה תור, היה צריך להכניס בכוח.
טלב אלסאנע: סגרו אותה?
מוטי שמושקביץ': לא, היא עברה.
מוטי שמושקביץ': 'הדרך' זכו במכרז והאשפוזים מקרית שלמה עברה לעילבון.
מוטי שמושקביץ': מה שאנחנו רואים עכשיו זה שגם מכורים לאופיאטים פחות משתמשים בקוק פרסי ואופיום, הם יותר משתמשים בסם, סובוטקס, זו תרופה שכביכול נועדה לטיפול בהתמכרויות אבל היא יוצאת לשוק שחור ומכורים מעדיפים לקנות אותה- - -
טלב אלסאנע: מכור שמשתמש והוא מאוזן, הוא יכול לתפקד ולעבוד והכול?
מוטי שמושקביץ': לא, אם הוא משתמש בזה בשוק השחור, זה לא מאוזן, הוא מקבל את זה לצרכי ההיי, אבל אם משתמשים בסובוטקס במרפאות חוץ, אז יש שליטה וגם אז אי אפשר למנוע עד הסוף זליגה שלו לשוק השחור.
מוטי שמושקביץ': אנחנו עכשיו ב רוצים להכניס תרופה חדשה שנקראת סובקסון, זו תרופה שנועדה למנוע שימוש לצרכי שימוש מזיק.
מוטי שמושקביץ': אי אפשר להזריק תרופה לתוך הווריד.
מוטי שמושקביץ': את הסובוטקס, באמצעות איזה שהיא פעולה כימית יחסית פשוטה, אפשר.
מוטי שמושקביץ': לדוגמה היינו באירופה, בצ'כיה, למדנו שם שכולם משתמשים בסובוטקס.
מוטי שמושקביץ': אנחנו יחסית למזרח אירופה במצב טוב, כי אצלנו מי שיכול לתת מרשם לסובוטקס זה רק מרכזי גמילה או רופאים מורשים, בחוץ לארץ כל רופא יכול לתת מרשם לסובוטקס, לכן זה יצא בחוץ לארץ לרחוב, גם בצרפת וגם בגרמניה וגם בצ'כיה וכו'.
מוטי שמושקביץ': בכל מקרה אנחנו נשנה את זה לסובקסון, כמו שאמרתי, שזו תרופה שקשה מאוד להשתמש בה כסם.
טלב אלסאנע: כן, רדא.
רדא ג'אבר: לפני שהם מדברים, דבר ראשון אני רוצה לברך אותך על הביקור הזה.
רדא ג'אבר: אני חושב שאתה מוכיח בביקור הזה שאתה משתיק את האנשים שאומרים שחברי כנסת ערבים אינם מחוברים לאוכלוסייה ולמצוקות שלה.
רדא ג'אבר: הביקור שלך מסמל, הוא צריך לסמל, גם לחברים בטייבה ואני מאמין שגם בתקשורת יבינו שבסופו של תהליך אתם חברי כנסת שמייצגים אותנו.
רדא ג'אבר: זאת המנהיגות שלנו ואנחנו מאמינים בכם והפעילות שלכם היא על הכיפאק.
רדא ג'אבר: שתיים, רציתי לשאול בקשר לתפקוד של המשטרה, בקטע של האכיפה והעניין של טיפול בסמים וטיפול באלכוהוליזם ודברים כאלה.
רדא ג'אבר: אני ביוזמות קרן אברהם מטפל בנישה הזאת של היחס והקשר של המשטרה כלפי החברה הערבית, כי אנחנו טוענים תמיד שהמשטרה מטפלת בנו בפריזמה הביטחונית ולא בפריזמה האזרחית, הם לא נותנים לנו שירות שוויוני.
רדא ג'אבר: בקטע הזה של מלחמה בסמים, איך ההרגשה שלכם, מה אתם שומעים מהמטופלים ובאופן כללי, האם המשטרה מתפקדת בתחום הזה?
רדא ג'אבר: משתפת אתכם בתפקוד שלה ואיך אתם רואים את העתיד עם טיפול המשטרה בתחום הזה?
יחיא איהאב: אולי את התשובה נשמע ממטופלים שהם בשטח, הם יכולים להגיד לך אם יש יותר או פחות תחנות סמים.
יחיא איהאב: הם יכולים להגיד לך באמת האם היום יותר קל או יותר קשה מאשר לפני כמה שנים להשיג סם.
יחיא איהאב: אני מציע שאנחנו נשמע מהם, כי התשובה היא אצלם.
טלב אלסאנע: במהלך הביקורים שלנו, גם בלוד, גם בטייבה, מה אומרים לנו השוטרים והמשטרה?
טלב אלסאנע: אתם לא תראו ברחובות את התחנות, את הכספומטים שהיו, אלה לא קיימים יותר, אז אנחנו עושים את שלנו כי אין את הסחר מכר חופשי ברחובות, אין את הכספומטים שהיו בלוד, מה שאומר שיש ירידה בזמינות של הסם.
טלב אלסאנע: יש יותר אכיפה, או המצב הוא שונה?
יחיא איהאב: אולי נתחיל לשמוע מטופלים.
יחיא איהאב: סאלם, אתה רוצה להציג את עצמך ולדבר קצת?
טלב אלסאנע: תציג את עצמך ואיך הגעת לאן שהגעת ומה קורה כאן ואיך אתה מרגיש כאן.
סש"י: סאלם עליכום.
סש"י: שלום לכולם.
סש"י: אני אחד מהמטופלים שמאוד סבלתי מהסמים.
סש"י: דווקא אצלנו, טייבה, גם במגזר הערבי, יש לנו בעיה רצינית בקטע של סמים.
סש"י: מגיל 15, מגיל קטן, נפלתי קרבן לסם המוות, שאני עד היום, גיל 43, סובל מזה.
סש"י: רק בתשעה החודשים האלה הרגשתי שאני בן אדם שנולד מחדש.
סש"י: להגיד תודה לאלוהים שיש מקומות כאלה, באמת, אני אסיר תודה לאלוהים שיש מקומות כאלה, זה המקום היחידי, אני חושב, בכל המגזר הערבי.
סש"י: חבל.
סש"י: אני מגיל 15, איך שפתחתי את העיניים לחיים, הסמים מול העיניים, ברחובות אצלנו.
סש"י: כל הזמן הסמים בעיניים.
סש"י: נכון שלא היה חסר לי כלום כשהייתי קטן, המשפחה שלי גידלו אותי וסיפקו לי את הכול אבל המצב של החברה אצלנו לא היה מוצא חן בעיניי בכלל.
סש"י: אני גיליתי את הסם הזה דרך הרחובות, מרוב שיש סמים ברחובות אצלנו, זה נפוץ יותר מדי, זה עדיין קיים, עד היום.
סש"י: כל הזמן ניסיתי להיגמל, אחרי שמונה מאסרים של בתי סוהר וכל המאסרים שלי רק בגלל הסמים.
סש"י: היו לי שמונה מאסרים, כולם רק בגלל הסמים, אני בחיים שלי לא נקרא עבריין, בחיים שלי לא גנבתי, לא עשיתי פשע, לא כלום, רק תוצאה של הסמים אני כל הזמן הייתי בבתי סוהר איך לגנוב בשביל להשיג את מנת הסם.
סש"י: כל פעם שהייתי צריך מנת סם, בקטע של קריז, הייתי הולך לגנוב ועושה את הפשע ומגיע אחרי הסורגים.
סש"י: אני אחד מאלה שהרבה זמן הייתי בסמים ותודה לאלוהים שיש מקומות כאלה.
סש"י: באתי למקום הזה כמה פעמים ויצאתי- - -
טלב אלסאנע: למה לא הצלחת?
סש"י: כל פעם אחרי שאני יוצא מכאן אין מקום, אין שייכות, אין כלום.
יחיא איהאב: כמה זמן היית נשאר?
סש"י: הייתי פעם חודש, פעם הייתי יותר מחודשיים וחצי, תקופה הכי ארוכה.
סש"י: היום אני תשעה חודשים.
טלב אלסאנע: נשוי?
סש"י: נשוי, אבא לשלושה בנים ובת.
טלב אלסאנע: המשפחה מבקרת אותך כאן?
סש"י: כל הזמן, בטח.
סש"י: תומכת בי ומבקרת והכול.
סש"י: במשך תשעה חודשים אני נמצא כאן ועד עכשיו אני עם יד על הלב, יש לי שלושה ילדים שהם בני 16 ו-15, ילדים מוצלחים, שיהיו בריאים, שאלוהים ישמור אותם, שחקני כדורגל מקצוענים, שחקני ליגה, וכל הזמן עם יד על הלב.
סש"י: הילדים שלי, שהולכים למגרש או לאימונים בבתי ספר ועוברים בין התחנות של הסמים, אצלנו בטייבה המצב על הפנים.
סש"י: כשאני נמצא בעיר כמו נתניה, תל אביב, כפר סבא, אני מקנא שם, אין להם את המקומות האלה.
סש"י: הילד, אחרי שהוא חוזר מבית הספר אין לו לאן ללכת אצלנו.
סש"י: בגיל הזה, בגיל של הילד שלי עכשיו, 15, נפלתי לסמים, כי לא הייתה שייכות, לא כלום, יש מריחואנה וחשיש וזה מה שרואים בעיניים.
טלב אלסאנע: המציאות בטייבה השתנתה מאז ועד היום לגבי הסמים?
סש"י: לא, עוד יותר.
סש"י: נכון שאין כספומטים, אבל היום נפוץ יותר בדרכים אחרות.
סש"י: מביאים לך את הסמים עד הבית.
אלון עשתי: היום זה שליח של פיצה, זו המציאות.
טלב אלסאנע: אתה לא צריך לצאת לשום מקום.
אלון עשתי: שום דבר, יש טלפון, אתה מתקשר, זה מספרים קבועים ובאים אליך הביתה וזהו, לא יצאת, לא ראו, לא שמעו.
סש"י: אני כל הזמן נמצא בטיפול, תשעה חודשים, עם יד על הלב, ותמיד אני בא ומבקש את העזרה.
טלב אלסאנע: מה השתנה שהפעם החזקת תשעה חודשים ואתה מאמין שתצליח לעומת הניסיונות הקודמים שנכשלו?
סש"י: נמאס לי, אני הייתי חי מת.
סש"י: אחרי שראיתי את הילדים שלי גדלים לגובה של הילד שלי היום, ראיתי שבאמת גם הילד צריך את האבא, אני גם מזדהה איתו שהייתי בגיל שלו.
סש"י: לאבא שלי לא היה זמן לשבת איתי, לכוון אותו, לתמוך בו, כל הזמן בעבודה, בעבודה, לאבא שלי אין זמן, רק להביא לנו את האוכל.
יחיא איהאב: שוקראן, סאלם.
יחיא איהאב: נעבור אולי לאזור אחר, ירושלים, מזרח ירושלים.
יחיא איהאב: רמי.
רא"ג: אני מהר הזיתים, בן 21.
רא"ג: אני התחלתי בסמים בגיל 13, התחלתי בחשיש וקצת באל.
רא"ג: אס.
רא"ג: די, לא המשכתי בזה הרבה, רק באקסטזי וחשיש.
רא"ג: הייתי משתמש הרבה.
רא"ג: התחלתי בסמים בגלל קצת בעיות עם המשפחה- - -
טלב אלסאנע: כמה אחים ואחיות אתם?
רא"ג: יש לי אח קטן ושלוש אחיות.
רא"ג: התחלתי בסמים, לא כמו שאתה אמרת מה שאומרים במשטרה, אצלנו ברחובות מוכרים את זה, אתה יכול בימים האלה לבוא לירושלים, להר הזיתים, או למקומות האלה, זה חופשי.
רא"ג: בן 13 מעשן ברחובות, ליד אבא שלו גם, זה משהו רגיל, התרגלו לזה.
רא"ג: כך גם רוצה המשטרה, תירגעו, תעשנו, תשתמשו, תעשו מה שבא לכם.
רא"ג: אני סבלתי הרבה מסמים, האמת נמאס לי- - - הייתי בבית סוהר, אמר לי העורך דין, 'למה אתה לא תעשה גמילה?
רא"ג: מספיק לך'.
רא"ג: הדבר הראשון שעשיתי אותו, אני עכשיו מתנהג טוב, אף פעם לא התנהגתי ככה עם אנשים, מדבר בדרך מכובדת, אני מתלבש טוב.
רא"ג: למדתי עברתי פה, לא הייתי מדבר עברית בכלל, אני בא לשיעור עברית כל יום שני.
טלב אלסאנע: כמה זמן אתה כאן?
רא"ג: תשעה חודשים.
טלב אלסאנע: אתה הגעת דרך בית משפט?
רא"ג: דרך בית משפט, שירות מבחן.
טלב אלסאנע: איזה עברה?
רא"ג: אלימות במשפחה.
טלב אלסאנע: כלפי מי במשפחה?
רא"ג: אבא ואחות ואמא, כל המשפחה וגם- - - שבע שנים אני- - - אם אני רואה אותם אני עושה בעיות.
טלב אלסאנע: פעם ראשונה אתה פה?
רא"ג: זו פעם ראשונה בגמילה.
רא"ג: ניסיתי בחוץ, שלושה חודשים החזקתי עם עצמי, לא הצלחתי.
רא"ג: לא יכולתי להתמודד, עם הרגשות ועם האנשים בחוץ.
רא"ג: היום אני מתמודד עם כל הלחצים, עם כל הבעיות, עם כל הדברים.
רא"ג: זה למדתי פה, בזכות המקום הזה, בזכות המטפלים.
אלון עשתי: פרט אחד שאתה לא אומר ואתה שאלת מקודם שאלה, הבחור הזה פה התחיל ללמוד עברית.
אלון עשתי: הבחור הזה תוך חודש של שיעור פעם בשבוע, קורא וכותב- - -
טלב אלסאנע: חכם.
טלב אלסאנע: היכולות שלו והכישורים שלו- - -
אלון עשתי: וזה מה שחסר לנו בשטח.
אלון עשתי: הוא סיים 12 שנות לימוד כשהוא גר ברחוב.
רא"ג: עכשיו התחלתי לסדר את הבעיות עם המשפחה, לעשות קשר טוב.
טלב אלסאנע: הוא גם נראה מצוין, הוא מדבר מצוין, הוא חושב, הוא מתבטא טוב.
אלון עשתי: אם רק מישהו היה תופס אותו שם...
יחיא איהאב: נעבור לצפון, לעכו, י"ג'.
טלב אלסאנע: יש לך נציגים מכל הארץ.
י"ג': אני בן 53, נשוי עם ארבע בנות.
י"ג': סבלתי הרבה בחיים, מגיל 19 אני משתמש, בחרתי את הדרך הזאת, בחרתי להתחמק בשביל לברוח מבעיות שהיו.
י"ג': מבחינת סמים בעכו, מלא, בשפע.
י"ג': כמו שאלון אמר, זה כמו פיצות שקונים בהזמנה.
י"ג': אני הייתי דרך טלפון, מזמין ומקבל, מביאים לי עד הבית.
י"ג': בתקופה של 20 שנה בערך שהייתי ברחובות, נטשתי את המשפחה, הילדים, לא גידלתי אותם, היום יש לי נכדים.
י"ג': הייתי בטיפול תשעה, עשרה חודשים, נשרתי, לא יכולתי להמשיך.
י"ג': היום אני עוד מעט 11 חודש.
י"ג': אני בקהילה פה כמעט 18 חודש.
י"ג': אני אומר בכנות, אני לא רוצה לעזוב את הקהילה, לא רוצה לצאת החוצה, רוצה להישאר בקהילה.
י"ג': מטפלים פה חבל על הזמן.
י"ג': הפה המלוכלך שהיה לי פעם, היום אין לי אותו.
י"ג': ההתפרצות הזו הלא מכובדת, היום אין לי אותה.
טלב אלסאנע: אתה נפגש עם המשפחה, עם הבנים, עם הנכדים?
י"ג': יש לי תמיכה מהבנות, יש לי תמיכה מהאישה, יש לי תמיכה מהמשפחה.
טלב אלסאנע: אתה יוצא, אתה חוזר לעכו או שהם מגיעים לכאן?
י"ג': לא, אני יוצא, עושה ביקור בית בבית.
י"ג': אם אני רוצה לצאת, אני יוצא, רק עם אשתי, לבד אני לא יוצא.
חאלד נאשף: לפני זה הם היו מגיעים לפה, לפני שהיית יוצא?
י"ג': כן, אשתי הייתה באה לבקר.
י"ג': אחרי שהתחלתי לצאת לבד, אז זהו.
י"ג': היום אני סומך על עצמי, היום אני משתמש בכלים שהמדריכים והצוות נותנים לנו, מלמדים אותנו כאן, רק בזה אני משתמש, רק בזה אני מתעסק.
טלב אלסאנע: מה סדר היום שלך?
טלב אלסאנע: אתה מתעורר בבוקר, מה אתה עושה במהלך היום?
י"ג': אני היום בשלב ג', עליתי כבר לשלב שאני צריך לעבוד בחוץ.
י"ג': אני צריך לצאת עכשיו לעבוד בחוץ.
י"ג': אנחנו בשלב שיוצאים, עובדים וחוזרים לקהילה.
י"ג': יש לנו פה תורנות, כל פעם מישהו אחר, אנחנו עושים תורנות, אנחנו גם עוזרים פה, מה שאנחנו מקבלים נותנים למטופלים חדשים.
י"ג': כל מה שקיבלנו אנחנו נותנים.
י"ג': וזהו, אני לא אוהב לדבר על הסבל שסבלתי, אבל העיפו אותו ממני- - -
א': אני תושב טירה.
א': לא היה לנו בית בתור ילדים.
א': אני בתור ילד סבלתי מאוד, הייתי מגיע למצבים שהייתי אוכל מהרחובות.
א': אני לא בחרתי את הדרך שאני נכנסתי בה, אני תמיד הרגשתי שאני צריך לברוח ממשהו, אם זה מאבא, אם זה ממשפחה, אם זה מאלימות בתור ילד, אם זה בחסרונות בתור ילד, שאני תמיד הרגשתי שאין אבא שמביא לילד שלו ספר, תיק, בשביל לימודים, אין אבא שידאג לו שיילך לטיולים.
א': תמיד הסתכלתי וראיתי רק אמא שדואגת, אמא שלי חולה, יש לה סוכרת.
א': אנחנו שישה אחים, אחד בבית נכה, ארבעה בבתי סוהר.
א': אני באמת מתרגש, אבל אני משתדל.
א': תמיד רציתי לברוח בתור ילד למקומות שנוח לי, שלא הייתי מרגיש בהם בבית.
א': הייתי הולך עם אנשים שהם יותר מבוגרים ממני, בתור ילד, בני 30, בני 40, ושם גם נפגעתי, לא רק בבית, אפילו מאנשים שאני בתור ילד נתתי בהם אמון, שהם ישמרו עליי, שם אני גם נפגעתי.
א': אני תמיד חיפשתי פתח להיות בן אדם נורמלי, תמיד הייתי נכנס לבתי הסוהר, מתנקה, נכנס, עושה טיפול, עולה על דרך ורק הייתי שם את הרגל שלי בחוץ, מחוץ לבית הסוהר, עוד פעם הסבל.
א': אין לי לאן ללכת, חוזר לאותו מעגל ואם אני רוצה להיות נקי, להמשיך בניקיון שלי, זה קשה.
א': היום הבעיה היא לא הסמים, הסמים נמצאים בכל מקום, הסמים נמצאים אפילו מתחת לשטיח, אפילו ברחוב, אתה עובר, לידך יש סמים, זו לא הבעיה, הבעיה שלי, בתור ילד, לא קיבלתי כמו שצריך לקבל, לא גדלתי על משהו שצריך בתור ילד, לא ראיתי את החיים האלה.
א': עכשיו אני בן 34, מתחיל ללמוד על עצמי הרבה דברים.
א': גם זה קשה.
א': זה קשה.
א': אני עכשיו חודש ומשהו בקהילה, עד היום קשה לי לתקשר עם אנשים, קשה לי מאוד.
טלב אלסאנע: אתה מבטא את הרגשות שלך בצורה מאוד מרשימה.
טלב אלסאנע: אתה מציג את זה כאילו סרט, אנחנו ממש שומעים אותך ורואים סרט.
טלב אלסאנע: אתה מתרגש ואנחנו מתרגשים איתך במה שאתה אומר.
חאלד נאשף: כי הוא מדבר מהלב.
א': עכשיו אני חושב שבעוד חודשיים אני אהיה בשלב ג', להיות עצמאי וזה, תמיד אני שואל את עצמי אפילו בביקורי בבית כשאני יוצא, גם קשה לי מאוד כשאני יוצא, כי אבא משתמש, אם לא אמא שלי הייתה בבית אני לא הייתי נכנס לבית הזה, הייתי מעדיף להישאר ברחובות, אבל אני יוצא לביקורי בית בשביל אמא וגם שם קשה, כי כל היום אני רק טוחן בראש שלי ורק רואה אבא משתמש, אבא צולל, אבא לא נמצא בעולם.
א': גם אני אומר לעצמי, אני עישנתי סמים, הייתי מגיע למצבים שאני אומר למה אלוהים בחר בי שאני אהיה בדרך הזו?
א': אם היה בוחר, אם היה נותן להיות אצלי מחלת סרטן ולא להיות במחלת ההתמכרות של הסמים.
א': נשבע לך.
א': הייתי בוכה בדמעות, דם, בשביל לעלות על דרך, לא מצליח.
א': היום, כשאני חושב איך אני רוצה לצאת מפה ואיזה כיוון ללכת, גם זה קשה לי.
א': המשפחה שלי בעייתית מאוד.
א': היום, אם אני רוצה ללכת לאיזה בן אדם, להכיר, אני רוצה להכיר את הבית שלך, אני רוצה להכיר את הבית שלך, אני השתניתי, אני עשיתי גמילה, אני היום רוצה לחיות בדרך נכונה, רוצה לנשום, חיים חדשים, אף אחד לא מקבל אותי, אפילו שאני נקי.
א': אף אחד.
א': הדברים הם הרבה יותר מורכבים.
טלב אלסאנע: אבל האנשים כאן לא נותנים לך את התשובות לכל כך שאלות שאתה שואל?
טלב אלסאנע: לא עוזרים לך להגיע לאיזה שהוא מסלול כדי להתמודד ולהתגבר?
א': היום, אם אני צריך לסמוך, זה רק לסמוך על הבית הזה, באמת.
א': אני לא סומך, לא על דודים, לא על אבא, לא על אף אחד.
א': המטפל שלי אחמד, כל קושי שאני היום חווה אותו, אני יודע איך להתבטא, אז לא, אז הייתי דוחס ודוחס, פתאום בום אני מתפוצץ, כי אני לא מבין מה קורה איתי, אני לא למדתי אפילו איך להביע את ההרגשה שלי, אני רק חוויתי אלימות, חוויתי מכות, חוויתי סבל, רק סבלתי.
א': אם הייתי רק מעז, הייתי אומר, בוא נגיד, 'סבתא שלי לא מתנהגת טוב', אוי ואבוי, או 'דוד לא מתנהג טוב', אוי ואבוי.
טלב אלסאנע: איך הגעת לכאן?
א': אני הגעתי דרך בית משפט.
טלב אלסאנע: על איזה עברות?
א': אני אף פעם לא מכרתי סמים, אין לי עבר על סמים, אבל פעם ישבתי על נשק, פעם על ראש העירייה בטירה, על שוד בנק פועלים, עד שהגעתי לתחתית מהסם, הגעתי למצב שאני לקחתי את הזהב של אחותי, הייתי בקריז והיה לי קשה מאוד.
א': כשנכנסתי למעצר בדרך לשופט, התעוררתי אחרי 72 שעות מהקריז, התחלתי לזהות, כאילו אני עשיתי דבר כזה?
א': אני הגעתי למצב הזה?
א': אני לפעמים הייתי מרגיש את עצמי סמרטוט ברחובות, בשביל להשיג את מנת הסמים הייתי הולך ברגל מטירה עד טייבה, ברגל, בשביל להביא את מנת הסם, באמצע הדרך אני פותח אותה, אני מריח אותה.
חאלד נאשף: לא היה בטירה?
חאלד נאשף: היית מגיע עד טייבה?
א': היה בטירה, אבל לא היה משהו טוב.
טלב אלסאנע: בטייבה נותנים את הדבר הטוב.
חאלד נאשף: לא, יכול להיות שבטירה כולם מכירים אותו, בטייבה לא כל כך מכירים אותו.
טלב אלסאנע: מה שאמרת, הסם תמיד נמצא, מי שירצה, אפשר להשיג אותו.
טלב אלסאנע: השאלה אם רוצים להשיג.
אלון עשתי: היה לנו מישהו שהלך ברגל מפה עד לוד, הוא הלך מטייבה ברגל, גשם, עד לוד.
טלב אלסאנע: כי האלוהים שלו זה הסם,הוא לא חושב על שום דבר, לא רואה שום דבר אחר.
א': אני אף פעם לא ציפיתי, אפילו שאני מגיע למצבים כאלה, שאני אתחיל להיכנס לחנויות, לסופרמרקטים, לקחת מהם פרוטקשן וזה, לא הייתי, אני באמת אומר, איך הגעתי למצב הזה?
א': תראה, הסם, מה עשה בי, מה נתן לי, להגיע למצבים אפילו לשלוח את הילד שלי לבקש שקל.
חאלד נאשף: איך אתה מרגיש- - -
א': בבית הזה אני מרגיש טוב, טוב לי בבית הזה.
א': אם אני אגיד לך שלא קשה, אני אשקר לך, הטיפול הוא קשה, השינוי הוא קשה, יותר קשה.
א': היום לבוא לבן אדם אחרי 34 שנים, להגיד לו 'בוא, יאללה, עזוב את הדרך הזאת, תבוא לדרך הזאת, המחשבה שלך מעוותת, עזוב אותה', זה לא ככה.
א': אבל אם מישהו רוצה באמת, אני רוצה, אני באתי לכאן כי אני רוצה לחיות, אז הבנתי מה הם רוצים ממני, הבנתי שאני הבעיה, אף אחד לא הבעיה שלי.
א': אני צריך להשתנות, לא העולם.
טלב אלסאנע: משפט טוב.
א': את הסם אני אמצא בכל מקום.
חאלד נאשף: היום הוא בתפקיד של המתאם של הבית.
א': את הסם אני אמצא בכל מקום, את העבריינים, אני אמצא אותם בכל מקום, זה תלוי בי.
א': אבל מה, כשבאתי לכאן הייתי בחוסר ביטחון, לא היה לי ביטחון להתבטא, לא היה לי ביטחון אפילו לעמוד ולדבר.
א': היום אחרי שבעה חודשים אני מדבר מול 20, מול 30, זה גם נותן לי כוח, גם נותן לי להאמין בעצמי שאני יכול.
א': חוץ מהטיפול, חוץ ממה שקורה פה, כאילו אני, בתור בן אדם.
א': היום מה המשטרה עשתה?
א': דחתה את הסמים לתוך הבתים, דחתה את הסמים מתחת לשטיח, כאילו הכול יוצא בפנטומימה, הכול יוצא בשושו, כאילו אף אחד לא רואה, 'הלו, אני כאן, תבואו', סלאמת.
א': זה ככה עובד, יותר גרוע מאז, יותר גרוע.
א': אז היית יודע, יש פה סמים, יש פה סמים, היום יותר מסוכן, אתה לא יודע איפה יש היום נשק, מאיפה ייצא לך כדור, מאיפה ייצא לך סוחר סמים, אתה לא יודע.
א': אני לא מסוגל היום ללכת לטירה, באמת, אחרי 10, 15 רצח בזמן האחרון, אני לא מסוגל ללכת היום בעיר אחרי שעה שמונה, נשבע לך, לא מסוגל.
א': אני מפחד ללכת.
א': בשביל מה?
א': אז טירה, אני זוכר אותה, לפני שנתיים-שלוש, היו חיים, בשעה 12 אתה רואה אנשים בעיר, אתה רואה מסעדות פתוחות, אתה רואה חנויות, היום אתה לא רואה אף אחד, בשעה שבע כולם סגורים, אין אוויר שם, אין חיים.
א': היום אני יוצא לביקורים ושומרים אותי, אני ממלא דוח ביקור, והמטפל שואל אותי, 'לא משעמם לך בבית?
א': כל הזמן אתה בבית, בבית, בבית', חוץ מזה שאני הולך ביום שלישי לביטוח לאומי לסדר את הדברים שלי על הנכות, אני לא יוצא מהבית.
א': כל היום אמא שלי מולי ויושבים אני והיא.
טלב אלסאנע: תסלאם, תודה.
טלב אלסאנע: איך מבחינת
טלב אלסאנע: כם, מבחינת התפקוד של המרכז, האמצעים, הכלים?
יחיא איהאב: תשמע, אנחנו מתמודדים, זה לא קל.
יחיא איהאב: האמת שהיום כל התופעה של האלימות, הסמים, יש הרבה שחיקות לפעמים, אבל אמרתי בהתחלה, יש את הקושי לגייס מטופלים.
יחיא איהאב: זו תופעה שצריך באמת לעשות- - -
טלב אלסאנע: אנחנו נקיים דיון בעניין של חלופות המעצר ולגבי משתמשים, אולי להעביר את זה למסלול של- - -
יחיא איהאב: אנחנו בדרך כלל מסתמכים על התקציב של משרד הרווחה, לפעמים, כשיש פחות מכסות אתה לא מקבל כסף וגם אם אתה מקבל את כל הכסף היום, במיוחד בכל המקומות במגזר היהודי, יש הרבה תרומות שמקבלים.
יחיא איהאב: אצלנו במגזר הערבי יש קושי לגייס תרומות ואנחנו זקוקים באמת לאנשים אצלנו במגזר שיעברו לתחום הזה ויגייסו משאבים, להרים יותר את הפרויקט הזה.
יחיא איהאב: היום המשרד אומר שאתה לא יכול להסתמך רק עליו.
טלב אלסאנע: מטופלים?
יחיא איהאב: 45.
יחיא איהאב: המקום יכול להכיל יותר מ-45.
טלב אלסאנע: יש לכם היום 45.
יחיא איהאב: יש לנו פחות היום, יש 38-39.
יחיא איהאב: זו בעיה רצינית, כשיש לך פחות מכסות אתה לא מקבל את הכסף וזה אותו צוות, אותו תקציב.
יחיא איהאב: אנחנו מנסים למצוא פתרונות לזה במשרד אבל- - -
טלב אלסאנע: ההוצאות לא משתנות, ההכנסות משתנות.
יחיא איהאב: כן, וזו בעיה.
יחיא איהאב: אני חושב שקיבלת תשובה לגבי הזמינות של הסמים.
יחיא איהאב: אלה דברים שאנחנו נתקלים בהם כל יום.
יחיא איהאב: היום זו לא בעיה להשיג סמים, זו בעיה אחרונה שאדם יכול להיתקל בה בשביל להשיג סמים.
יחיא איהאב: זה נושא שגם צריך- - -
טלב אלסאנע: יש את ההיצע והביקוש.
טלב אלסאנע: היצע תמיד יהיה, צריך להוריד את הביקוש, שאנשים לא ישתמשו.
אלון עשתי: או להוריד את ההיצע.
טלב אלסאנע: קשה מאוד.
אלון עשתי: אלה שני דברים שהם מאוד קשים.
טלב אלסאנע: כל דבר שיש ביקוש, אנשים ידאגו לספק, אפילו מתוך צינוק בבית סוהר הכי שמור.
יחיא איהאב: אנחנו ניתן למר חאלד, יושב ראש העמותה, להגיד כמה מלים, נסכם ונעשה סיור.
חאלד נאשף: אני פחות או יותר מסתפק בכל הדברים שאמר איהאב, אבל אני מדגיש נקודה קטנה שהוא דיבר עליה, בקשר למכסה ממשרד העבודה.
חאלד נאשף: בכל חודש אנחנו מגישים דוח כמה מטופלים יש לנו בקהילה ועבור הדוח הזה אנחנו מקבלים את התקציב והמרכז פה חי מהתקציב הזה.
חאלד נאשף: לפני שהגעת לפה, הגיע מר רדא, ישבנו חצי שעה ודיבר על הנושא של הסיוע, על התרומות, על גיוס משאבים.
חאלד נאשף: אנחנו מקווים שבתחום הזה תעזרו לנו לעשות משהו.
חאלד נאשף: זו נקודה חשובה בעיניי להתגבר על הנושא של המחסור במטופלים.
רדא ג'אבר: אפשר לעשות את זה ממש ספציפית, שתהיה הנחיה של הוועדה בראשותך שבעצם התקציב יהיה על 45, גם אם אין מטופלים, כאילו שיתוקצב- - -
חאלד נאשף: כי אנחנו מחזיקים בפועל כוח אדם.
רדא ג'אבר: כי אתה מחזיק את המקום, התקצוב לא צריך להיות פר ראש, אלא לתקצב את המקום, כי הירידה באנשים היא לא משהו שקשור למסגרת.
רדא ג'אבר: החלטה כזאת יכולה לצאת מכאן.
שלמה כהן: התקצוב באמת ניתן פר מטופל, ממש על פי תעודת הזהות שלו, מכסה מלאה של משרד הרווחה, כ-7,000 שקל- - -
טלב אלסאנע: כן, אבל הם לא יכולים להחזיק צוות על פי מספר המטופלים, עכשיו מורידים את הצוות, מעלים לפי מספר המטופלים.
שלמה כהן: אני מבין לגמרי את- - -