GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דלית גטניו: קודם כל בגילאים האלה הם עוד לא מכורים, הם משתמשים ברמת שימוש נמוכה או גבוהה מאוד, אבל במידה שבית הספר מאתר, או שהבית חושד ופונה לבית הספר, היועצת מתחילה לעקוב, יש יצירת קשר איתנו במרכז לטיפול בהתמכרויות, בהנחה שהוא לא הגיע דרך שירות מבחן.
דלית גטניו: אם הוא נתפס על עברה ושירות מבחן פתח לו תיק, אז שירות המבחן מעביר את הטיפול לידינו במובן מסוים, כי אצלנו עושים בדיקות שתן ותהליכי טיפול סביב הנושא הזה.
דלית גטניו: אותו דבר היועצת, ברגע שהיא מאתרת---
דלית גטניו: אנחנו נותנים לו גם לעשות בדיקות שתן, שזה חלק מתהליכי מעקב.
דלית גטניו: הבעיה, ויש בעיה, כי מגדירים את זה כשימוש ושימוש זה לא בהכרח התמכרות ו'זה לא קורה כלום', ואנחנו מנסים הרבה לעבוד בטיפול על מניעה והסברה ולהגדיר בעצם שהשימוש לטווח הארוך הוא מסוכן כי הוא מהווה סכנה להידרדרות.
טלב אלסאנע: כמה מטופלים אצלכם?
דלית גטניו: בני נוער, בסביבות 18-20 שנתיים, אבל אנחנו עושים---
טלב אלסאנע: בפרק הזמן שאתם עוקבים ומטפלים והוא נמצא תחת הפיקוח שלכם---
דלית גטניו: לאורך כל הזמן, כל עוד יש צורך והנער משתף פעולה אנחנו נמצאים בתמונה.
טלב אלסאנע: מידת שיתוף הפעולה שלכם עם המשטרה?
דלית גטניו: אנחנו מתחילים עכשיו לחבור לתוך תהליכים יותר רחבים עם המשטרה, אנחנו מנסים להגיע ליותר ויותר מענים מעמיקים, כדי להרחיב את מספר המטופלים שמגיעים אלינו לטיפול.
טלב אלסאנע: מערכת החינוך?
טלב אלסאנע: תכניות שמריצים בתוך בתי הספר?
טלב אלסאנע: אתם שותפים?
דלית גטניו: בוודאי, עם הרשות למלחמה בסמים.
טלב אלסאנע: גם עם המשטרה יש תכניות משותפות?
יואב נדב: ---בין המשטרה, 'עיר ללא אלימות'.
יואב נדב: יש שיתוף פעולה מדהים בין מספר פרויקטים פה בעיר, אם זה 'עיר ללא אלימות', אם זה שמדריכים... הנושא של היחידה להתמכרויות, אם זה הנושא של קידום נוער, בתוך בתי הספר התיכוניים עובדי קידום נוער ביחד...
יואב נדב: לילדים ונוער בסיכון שגם מאתרים את אותם בני נוער ומפנים אותם לטיפול.
יואב נדב: אני חייב לציין שלבני נוער מאוד קשה להבין שהם בכלל מכורים או משתמשים וזה מאוד קשה, 'מה? אני?
יואב נדב: מה קרה לך?
יואב נדב: כולה.
יואב נדב: ..', לא משהו רציני, אבל אנחנו מנסים לבוא אליהם בנושא של המעגל של השימוש, שהם כן יבינו שהם מכורים.
עופר תודר: גלית דיברה על מסגרת אחת, מה שאני רואה היום אלה שתי מסגרות, אחת זה המסגרת של מרכז המכורים והמסגרת השנייה היא מרכזת של אן.
עופר תודר: איי.
עופר תודר: אן.
עופר תודר: איי זה נרקומנים אנונימיים שאנחנו מסייעים להם בהחזקת המבנה, איטום, מזגנים, כל מיני דברים כאלה.
עופר תודר: יש להם סשנים פנימיים שאנחנו מעורבים בהם, אבל בעצם זה הרבה מאוד תמיכה הדדית פנימית שלהם, של כמה עשרות מכורים ו/או נקיים.
טלב אלסאנע: איזה תכניות מריצים במערכת החינוך, בבתי ספר תיכוניים?
עופר תודר: יש תכנית של שפ"י, של השירות הפסיכולוגי הייעוצי, וזה מדורג לפי שכבות גיל.
עופר תודר: אם זה בכיתה ז', זה נושא של עישון, אם זה בכיתה ח' – הנושא של אלכוהול, כיתה ט' זה נושא של סמים, בכיתה י' חזרה למצבי סיכון של סמים, ובי"א-י"ב זה הנושא של אלכוהול בנהיגה.
עופר תודר: בתי הספר בונים את התכניות של משרד החינוך ואנחנו גם היינו מסייעים להם מבחינת הנושא של חשיבה, של סדנאות, של ספקי... זה למעשה העבודה.
טלב אלסאנע: לגבי נרקומנים שיש בתוך העיר?
טלב אלסאנע: יש נתונים כמה?
טלב אלסאנע: מה האחוז?
טלב אלסאנע: מה המספר?
דלית גטניו: מבחינת מבוגרים, אי אפשר לדעת.
דלית גטניו: יש את המטופלים.
דלית גטניו: כי במכורים, נפריד, יש מכורים נקיים, שזה אומר אוכלוסייה שעברה גמילה, שהם נקיים ורוצים לשמור את הניקיון שלהם, ויש את הנרקומנים שהם משתמשים.
דלית גטניו: את אלה קשה לספור וקשה לראות.
טלב אלסאנע: הם מדווחים בשירותי הרווחה, רשומים ש---
טל לב ארי: אני המפקחת המחוזית.
טל לב ארי: אנחנו מדברים על 125 מטופלים בנקודת זמן לאורך שנה, לא כולל אותם מטופלים נוספים שאנחנו גם מממנים את ההפניות שלהם לעמותת אפשר, לצורך טיפול באלכוהול.
טל לב ארי: לצורך העניין בשנת 2011 רמלה תקצבה למעלה מ-60,000 שקל לשירות התמכרויות, שימוש במרכזי היום והיכולת תשתנה.
אילנה שנבל: לנושא מה?
טל לב ארי: לנושא של מענה לטיפול בבעיות של סמים וטיפול בסמים.
טל לב ארי: אני כרגע מדברת על סמים.
טל לב ארי: גם תושבי רמלה יכולים לקבל שירות שהוא לאו דווקא מוניציפאלי שלהם, הם יכולים לקבל שירות גם במקומות אחרים, וגם פה יש סכומים אדירים שהעיר עושה מאמצים כדי לאפשר ניקיון.
טלב אלסאנע: אדירים, זה נשמע---
טל לב ארי: אדירים זה למעלה מ-130,000 ₪.
טל לב ארי: זה הרבה מאוד כסף, בעיניי.
אילנה שנבל: אני לא צינית, המרכז להתמכרויות מטפל בשלושה סוגי התמכרויות, כרגע בעיקר שניים, אבל גם ההימורים צריך להיכנס.
אילנה שנבל: לפני שנתיים, אני חושבת, היה חוק עזר עירוני בנושא הפיצוציות בעיר, שהן נסגרות מוקדם, שזה גם מוקד לסמים שהיו ופעם ראשונה שמעתי עליהם ובעיקר לנושא של אלכוהול.
אילנה שנבל: יש פה סיירת הורים שמסתובבת יומיים או שלושה בשבוע במוקדים שהנוער מנסה להתחבא ולעשות את כל הדברים האסורים והם עושים את זה בליווי של המשטרה, אבל הם אלה שעושים את הקשר, כהורים, וזה משהו יותר טיפולי מאשר אכיפתי והם מסבים את תשומת לב כל השירותים העירוניים, על מנת שייתנו את הטיפול בהתאם למה שהם מוצאים שם.
קריאה: גם עלם.
קריאה: יש גם נושא של ניידות עלם.
טלב אלסאנע: לגבי העניין של הפשיעה – למשל בלוד שמענו שם סקירה לגבי מקרי הרצח והפשיעה החמורה שיש, וגם לגבי העניין של החזקת נשק וירי וההתמודדות עם התופעה הזו.
טלב אלסאנע: מבחינת רמלה, מה המצב?
דודי מירון: העצימות ברמלה היא עצימות נמוכה, היא לכל הפחות לתחושתנו נשלטת.
דודי מירון: לא נעלם מעינינו שמי שעוסק בתחום הזה בהיקפים גדולים, זה שוק, ובשוק הזה יש קרבות, הם לא בדיוק עובדים עם חשבוניות ואם עכשיו יש סכסוך, אנחנו מחפשים תמיד את הרקע של נושא השליטה ב...
דודי מירון: להגיד לך שיש כאן איזה שהיא תופעה היסטרית של העניין הזה?
דודי מירון: ממש לא.
דודי מירון: רמלה, למרות התדמית שלה, שאני נחשף אליה, שונה בתכלית מהתדמית שלה.
דודי מירון: היא הרבה יותר רגועה, הרבה יותר שקטה ממקומות אחרים, לפרקים ישנם אירועים, אפשר להגדיר את סדר הגודל שלהם כחריג ביחס לעיר, אבל היא לא שונה.
דודי מירון: ..
דודי מירון: בוא נגיד שמפקד תחנת ראשון היה מוכן לכרות לעצמו יד בשביל להתחלף עם נתוני הפשיעה של מפקד תחנת רמלה.
דודי מירון: חד משמעית, בכל ההיבטים, כולל היבטים של עברות נלוות.
דודי מירון: אם אנחנו נגיד שבן אדם שזקוק לסמים והוא נורקומן, כדי לממן את הסמים הוא יפרוץ לרכב או לדירה, אז אפשר להגיד שבמקום שישנו ריבוי או שימוש רב של סמים וריבוי של נרקומנים, יהיו יותר עברות פע"ר, התפרצויות לדירה וכדומה.
דודי מירון: אפילו בנתון הזה אנחנו נמוכים.
דודי מירון: אנחנו בערך עומדים על ממוצע---
טלב אלסאנע: לעומת לךחמשל מה שהיה לפני ארבע-חמש שנים?
בן ששון: מול 2006 אנחנו בירידה של 20%-30% בכל מגמת הפריצה.
יוסי בניסטי: ברמלה יש תהליך שצריך להבין אותו, שהוא תהליך שונה ממקומות אחרים.
יוסי בניסטי: התהליך הוא כזה, אני נכנסתי לתפקיד כרכז מודיעין פה לפני 12 שנים, יגאל עזרא שיושב כאן היה קצין המודיעין שלי.
יוסי בניסטי: רמלה מוכרת מאזור שנות ה-90 בתחנות הסמים שהיו בג'ואריש, במלחמות, בתחנות האדירות שהיו פה.
יוסי בניסטי: מאז העיר הזאת הפכה את עורה וזה נבע מתהליך מאוד מאוד פשוט, אבל הוא תהליך, והוא אמר את זה בלוד.
יוסי בניסטי: הנושא של סמים זה משהו מתמשך, כאן ברמלה זה מתבצע לאורך שנים, השיתוף עם הרשות, הפעילות של המשטרה, הפעילות מול האוכלוסייה, בלוד זה נתקע תמיד עם מדיניות שונה של ראש עיר כזה או אחר, זה מתחלף שם, תקציבים.
יוסי בניסטי: התהליך פה הוא רציף.
יוסי בניסטי: אנחנו, למשל בג'ואריש, יגאל הוביל את המהלך הזה אז, שיתפנו את הקהילה, אנחנו הבנו שבחור שמוכר סמים או צורך סמים זה לא רק המשטרה, זה כל מה שסביבו, זה הרשות, זה העירייה, זה אבא שלו, זה אמא שלו, זה דודה שלו, זה המורה, והיום אני יכול להגיד לך, ואתה יודע, ואתה יכול ליצור קשר עם האנשים האלה, בג'ואריש אם נפתחת תחנת סמים, התושבים לא רוצים.
יוסי בניסטי: הם סוגרים אותה עוד לפני שאנחנו בכלל מתערבים.
יוסי בניסטי: הם מתקשרים למשטרה בצורה גלויה, 'שלום, קוראים לי ככה וככה, הוא מתחיל למכור לי כאן סמים'.
יוסי בניסטי: הם הבינו את התופעה הזאת לבד.
יוסי בניסטי: זאת אומרת היה פה תהליך ארוך, לא פשוט, שילוב זרועות של כל הגורמים, זאת ההצלחה.
טלב אלסאנע: גם מבחינת ההשקעה בתשתית בשכונות---
יוסי בניסטי: תשתית, מתנ"ס.
יוסי בניסטי: זה כולם.
דודי מירון: אין ספק, יש לך מה להפסיד.
יוסי בניסטי: וזה נראה לעין.
דודי מירון: אם יש לי כביש ויש לי תאורה ויש לי גינה ציבורית ויש לי גן ילדים ויש לי מתנ"ס והמקום שלי מטופח, אדוני, יש לי מה להפסיד.
דודי מירון: אתה לא תבוא, תמכור לי פה סמים ותהרוס לי את השכונה, אין מצב.
דודי מירון: ואנחנו פועלים עכשיו להקמת שני צוותי צופים בג'ואריש.
דודי מירון: אני אומר לך שיש שם תהליכים---
טלב אלסאנע: יש מתנ"ס בג'ואריש?
יוסי בניסטי: יש מתנ"ס.
יוסי בניסטי: אני אגיד לך יותר מזה, בשנה שעברה היו משחקי כדורגל, הילדים של בית הספר עם השוטרים, כביש 431, נטעו שם עצים עם גינה.
יוסי בניסטי: זאת אומרת יש פה תהליכים---
יגאל עזרא: אם אנחנו מדברים בלוד, דיברנו על היעדר שותפויות עם הקהילה והיעדר מנהיגות ואחריות מקומיות, פה יש והיא מנהיגות מובילה ויוזמת, יחד עם הרשות המקומית, יחד עם המשטרה, אנשים שאכפת להם, גם התהליכים הבין משרדיים פה הרבה יותר---
טלב אלסאנע: האישיות של ראש הרשות משפיעה או המנהיגות המקומית משפיעה?
יגאל עזרא: לאו דווקא, גם האישיות כמובן של ראש העיר וגם האוכלוסייה עצמה, הרכב האוכלוסייה הוא שונה מלוד.
גבי יחזקאל: וגם השותפויות השונות.
גבי יחזקאל: אני אגיד משהו שרציתי להגיד באמצע, אבל לא התפרצתי.
גבי יחזקאל: אני באמת, כמפקחת של משרד החינוך, אני חייבת לומר שהשותפויות האלה והרצף, אני מסכימה איתך מאוד, והיוזמות המקומיות הקהילתיות הן אלה שיוצרות בסופו של דבר באמת איזה שהוא מרחב בטוח עבור האוכלוסייה.
גבי יחזקאל: אני חייבת לומר, ואני חושבת שאת זה אפשר לבדוק, גם רמת הדיווח של המנהלים על כל מיני מצבים לא סבירים ואירועים חריגים עלה בצורה מאוד משמעותית וזה כלי מאוד מדיד שאפשר לראות עד כמה היום המנהלים כאן בעיר הם בטוחים, מדווחים ואז כל הגורמים שותפים ומתגייסים כדי לסייע.
גבי יחזקאל: בנוסף על כך, אני חושבת שיש לנו פה תהליך מדהים של 'עיר ללא אלימות' לבניית תקנונים בית ספריים.
גבי יחזקאל: בתקנונים כל הקהילה, אם זה המנהלים שמובילים, יחד עם 'עיר ללא אלימות', צוות המורים, התלמידים, ההורים, ובדרך הזאת בעצם יוצרים איזה שהיא שותפות והתנהגות נאותה, כך שהאקלים הבית ספרי השתפר מאוד וכאשר יש צורך ויש מקרים כאלה, זה לא שאין, אבל זה ירד בצורה באמת משמעותית, ואז יש לנו את השותפים.
גבי יחזקאל: המנהלים מאוד מאוד נעזרים ויודעים שיש להם שותפים אמיתיים שיכולים לסייע להם כשיש צורך, וזה כלי מדהים.
גבי יחזקאל: דבר אחרון, היום, רק לידיעתכם, חוזר מנכ"ל מחייב את בתי הספר כבר מכיתה א' להיכנס עם תכניות של כישורי חיים כדי לא להגיע בסופו של דבר למצב של התמכרויות וסמים וכך הלאה.
גבי יחזקאל: אנחנו יודעים שזה ירד יותר ויותר והיום אפילו בכיתות ה'-ו', בבית הספר היסודי, אפשר לראות תופעות שונות וככל שנקדים לעשות את זה, כך זה יהיה יותר טוב.
גבי יחזקאל: פה בעיר אנחנו מקפידים, בסיוע היועצות והמורים, וכל הצוותים שלהם מוכשרים כדי לתת מענה לילדים כבר בכיתה א' לנושא של כישורי חיים, בהתאם לשכבות.
גבי יחזקאל: אני לא אחזור על זה
דוד מדר: לצורך חיזוק מה שהיא אמרה, אני רוצה להגיד שבית הספר התיכון המקיף עבר מהפך בעקבות זה שהגיעה מנהלת, שינתה שם את האקלים של בית הספר מקצה לקצה.
דוד מדר: היא מגיעה לכאן, חושפת את העברות, יחד עם התלמידים, אם זה החזקת סכין, אם זה על כל דבר, אלימות, אין אצלה לטאטא תחת השטיח וזאת התוצאה, שיש שם אקלים חבל על הזמן.
דוד מדר: וזה בית ספר שנתן לנו הרבה עבודה בתקופה שלפני שהיא הגיעה, הרבה הרבה עבודה, אז זה באמת מחזק את מה שאת אומרת, שיש פתיחות עם מנהלי בתי הספר והיא הדוגמה לכך.
אילנה שנבל: אני רוצה להוסיף עוד משהו.
אילנה שנבל: אני מרשה לעצמי לנצל את ההזדמנות שאתם כאן, כי זה לא בדיוק סמים, אבל זה כן, רצח של נשים ונערות בחברה הערבית.
אילנה שנבל: יש הבדל מאוד מאוד גדול בין ההתנהלות של עיריית רמלה ועיריית לוד, וזה בא לידי ביטוי בהרבה מאוד היבטים בהתנהלות ובהתנהגות ובשיתופי הפעולה, אבל עדיין האוכלוסייה, לפחות מהזווית כמו שאני מכירה אותה, היא דומה והיא גם מחוברת.
אילנה שנבל: זאת אומרת אלה חמולות שבחלקן גרות כאן ובחלקן גרות שם ורצח של אישה, לפחות להבנתי, זה די מקרי, אם זה קורה פה או קורה שם.
אילנה שנבל: אני אומרת את זה כי בכל הזדמנות שאני יכולה לפני נבחרי העם והציבור להתריע על התופעה הזאת של רצח נשים ונערות במגזר הערבי, אז אני מנצלת את ההזדמנות, כי זו בעיה שאנחנו לא יודעים להתמודד איתה, אין לנו מענים לה, הפתרונות שיש למדינה להציע הם מקלט לחודשים ספורים ובדרך כלל זה רק מסכן אותה יותר ממה שזה מועיל לה, וצריך לעשות משהו בעניין הזה.
אילנה שנבל: ללוד הוזרם הרבה מאוד כסף, בין היתר גם כדי להתמודד עם התופעות האלה, אבל המרחק, אתם יודעים, אתם נסעתם אותו היום, מה שלא יקרה שם, כי שם ייתנו הרבה מאוד כסף, ייפול לפה.
אילנה שנבל: ופה העיר לא חסרת אמצעים, אבל בוודאי לא קיבלה את כל מה שלוד קיבלה, וכדי להתמודד עם התופעות האלה שיזלגו משם הנה, חייבים אמצעים.
עופר תודר: כמה הערות.
עופר תודר: קודם כל, אני מניח שאתה בוודאי יודע, הייתה החלטת ממשלה על 160 מיליון שקל לעיריית לוד, העדפה, עיריית רמלה חושבת שזה לא נכון.
עופר תודר: ..
עופר תודר: אגב, מבחינה סוציו אקונומית זו בדיוק אותה אוכלוסייה, להיפך, בעיריית לוד מצב האוכלוסייה יותר טוב מזה של עיריית רמלה.
עופר תודר: מה שכן, אני חושב שאנחנו כאן באמת משלבים ידיים ועושים עבודה בסך הכול יפה.
עופר תודר: המשטרה, צריך להגיד לזכותה , מעבר לקטע של האכיפה, עושה גם הרבה מאוד פעילויות חברתיות, יש שם שוטר קהילתי, יש שם הרבה מאוד פעילויות, כדורגל, דברים, חלק גדול מהם מחוברים לעירייה, אנחנו עושים ציפורי לילה, הרבה מאוד פעילויות שבסך הכול מיועדות לתת לצעירים אלטרנטיבות תעסוקתיות.
עופר תודר: דודי גם דיבר על הצופים שרוצים לפתוח כאן, אז זו נקודה אחת.
עופר תודר: נקודה שנייה, בעיר יש הרבה מאוד פורומים שבעיניי מצמצמים את התופעה.
עופר תודר: יש לנו פורומים של מנהיגים, דיאלוג רב תרבותי, שיש שם חבר'ה מהמגזר הערבי, נוצרי, בוכרים, אתיופים, כולם, כדי שלא יקרה מה שקרה בעכו.
עופר תודר: יש לנו הרבה מאוד גופים, דובר קודם על סיירת הורים, עלם הועלה כאן, אנחנו באמת בסך הכול משלבים ידיים כדי לצמצם את התופעה ואני חייב להגיד שהתופעה הזאת, חוץ מזה שהיא בעייתית מאוד, היא יוצרת נזקים מטורפים.
עופר תודר: סליחה על הביטוי, אבל נרקומן שחותך מטר של מתכת יוצר לי נזק של 30,000 שקל במזגנים והוא מוכר את זה ב-50 שקל או 100 שקל.
עופר תודר: זה מטורף לגמרי.
עופר תודר: אגב, כמובן שבית המשפט אחרי יום משחרר אותו כי אין מה לעשות איתו.
עופר תודר: אז לתופעה הזאת יש נזקים מאוד מאוד קשים ואנחנו באמת כולנו מנסים לצמצם אותם.
טלב אלסאנע: אני חושב שמבחינתנו אנחנו מוכנים לסיור.
טלב אלסאנע: סיור במרכז לטיול בהתמכרויות ושיקום האסיר
דלית גטניו: קודם כל שוב ברוכים הבאים.
דלית גטניו: אנחנו במרכז, המרכז שלנו עובד כבר שנים רבות, הוא עובד עם שלוש אוכלוסיות, אוכלוסיות מכורים ונקיים מסמים.
דלית גטניו: לפרוטוקול נאמר שהצטרפו כאן שלושה עובדים של המרכז.
אורנית: אני עובדת סוציאלית פה במרכז.
קרן: אני גם עובדת סוציאלית במרכז.
איגור: אני מדריך כאן במרכז ורציתי להוסיף שאני גם מכור נקי, מעל 14 שנים, 14 שנים ו-4 חודשים.
טלב אלסאנע: ימים, שעות, דקות?
טלב אלסאנע: אדם זוכר כל שנייה, זה סימן ש...
איגור: נכון להיום אני נקי 16 ימים, שלושה חודשים ו-14 שעות.
איגור: יום נקי זה מאוד חשוב.
דלית גטניו: אז כמו שככה התחלתי להגיד, האוכלוסייה של המרכז מחולקת לשלושה; מכורים נקיים מסמים, אוכלוסיית שיקום האסיר וקבוצת מכורים לאלכוהול והימורים שרק במרץ האחרון פתחנו את השלוחה הזאת כאן, של עמותת אפשר, ואפשר לראות בהדרגה אבל בהרחבה מאוד עקבית וקבועה שמספר המטופלים הולך וגדל באופן ברור.
דלית גטניו: אני יודעת שאתם רוצים לשמוע על החבר'ה, כי הזמנו, אז נשאיר להם מקום ואני אעשה את זה בקצרה.
דלית גטניו: רק בכל זאת, תנאי המרכז לאוכלוסיית המכורים לסמים שונה מהאוכלוסייה למכורים לאלכוהול והימורים.
דלית גטניו: פה הנטייה היא לא לקבל מי שמשתמש בסמים, אנחנו מגדירים את זה מאוד ברור.
דלית גטניו: אם מישהו בא מכור ואומר 'אני רוצה להתנקות', או שמפנים אותו לאשפוזית או שהוא נגמל בבית, הוא מגיע לכאן כדי להתחיל את תקופת הניקיון כשאנחנו עושים מעקבים על ידי בדיקות שתן ושיחות.
דלית גטניו: אחרי שהם עושים בכניסה שלוש בדיקות שתן נקיות יש שיחה עם איגור, הוא בוחן את המוטיבציה, את הנכונות של הבן אדם להיכנס לתוך תהליכים טיפוליים וקבוצתיים ואז הוא נכנס לשיחה טיפולית עם אחת מהעובדות הסוציאליות.
דלית גטניו: עם עמותת אפשר זה עובד קצת אחרת, אין שם הגבלה של 'אתה חייב להיות נקי', הם עושים את זה תוך כדי תהליכים ובכל זאת הכמויות דמויות האנשים שמגיעות הולכות ובאות הן באופן עקבי, כי באלכוהול יש משהו, הוא בכל זאת נגיש, הוא קל ויותר ויותר נפתחת הרצועה הזאת---
אילנה שנבל: הוא קודם כל חוקי.
דלית גטניו: בדיוק, חוקי, ויותר ויותר נפתחת המודעות שגם אלכוהול הוא סם.
דלית גטניו: אם יהיו שאלות, אז אני כאן לענות, אבל אני רוצה לתת קצת במה לאיגור וקצת למטופלים שלנו שכאן.
איגור: טוב.
איגור: כפי שציינתי אני נכון להיום נקי 16 ימים 3 חודשים ו-14 שנים.
איגור: אני בוגר קהילה טיפולית, התחלתי טיפול מהאשפוזים ואחר כך הגעתי לקהילה טיפולית, אחרי שיצאתי מהקהילה הטיפולית זה לא היה פשוט לפגוש את המציאות אחרי הרבה שנות הרס ושימוש בסמים.
איגור: השתמשתי בסמים קשים במשך 15 שנים, ולפני שהשתמשתי בסמים קשים השתמשתי גם באלכוהול.
איגור: הניסיון שלי בעולם השימוש בעולם הסמים והאלכוהול היה 25 שנים.
איגור: הגעתי לקהילה טיפולית בגיל 35, 36, הרוס, מפורק, גרוש ובודד.
איגור: אפשר להגיד שחוויתי גם בתקופת השימוש פעמיים מוות קליני, התגרשתי, והגעתי ל---
דודי מירון: כל זה היה בארץ?
איגור: כן.
איגור: כל זה היה בארץ, אבל עליתי לארץ כשהייתי מכור כבר.
איגור: התחלתי להשתמש באוקראינה והגעתי לפה עם משפחה, עליתי עם המשפחה ופה הכול התפרק.
איגור: חשבתי שאני כביכול מגיע לארץ, דף נקי, שאני מתחיל מחדש, שאני לא מכיר שום דבר, אבל זו הייתה אשליה וזה לא היה אמת ומאוד מהר מצאתי פה סמים, מצאתי פה משתמשים, מצאתי פה גם תחנות וסוחרים כמובן ו---
דודי מירון: כל זה היה ברמלה?
איגור: לא, אני גרתי בנתניה.
איגור: אבל זו לא בעיה, קניתי גם בתוך נתניה, לא צריך לנסוע רחוק.
איגור: סמים זה דבר שהוא זמין ואפשר למצוא בכל מקום.
איגור: החוויה שלי כשהייתי מפסיק להשתמש, אז הייתי אומר לעצמי שאני בסדר, אבל אלה לא היו תקופות ארוכות ולא היו תקופות עם מודעות.
איגור: לא השתמשתי בשום כלי, כי לא ידעתי שההתמכרות היא מחלה והיא מחלה כרונית והיא מוגדרת בין המכורים כמחלה פיזית נפשית ורוחנית, ובעצם הגעתי לפשיטת רגל ואפשר להגיד שהייתי חי-מת, שלא הייתי חי.
איגור: בעצם בשביל להשיג מנת שם הייתי מוכן לגנוב, הייתי מוכן לפרוץ וגם סחרתי והרבה דברים עשיתי וזה הרבה עברות.
איגור: אני פגעתי במשפחה, פגעתי באנשים הכי קרובים אליי, אמא שלי אמרה לי יום אחד 'אל תבוא הביתה, עם כל הצער, אתה לא הבן שלי', והבת שלי אמרה לי, 'אני לא צריכה אבא כמוך'.
איגור: בעצם נשארתי לבד וכשהגעתי לאשפוזית, אז התחלתי טיפול, שכנעו אותי אנשי הטיפול שאני צריך להמשיך תהליך טיפולי, הלכתי לקהילה, כשיצאתי מהקהילה הייתי במסגרת קהילה שהיא סגורה ובמהלך שנה, שנה פלוס, התחלתי קצת להשתקם פיזית, קצת להתנקות ולראות איפה ובאיזה עולם הייתי, לאיפה נכנסתי ומה רכשתי.
איגור: וכשיצאתי מהקהילה, מהמסגרת של הקהילה, ראיתי עד כמה אני חשוף למציאות, עם הרבה חובות, גרוש, מוגבל, לא יכול לפתוח בשום בנק חשבון והחלטתי לפנות להמשך טיפול ליחידה, שהיא ברחובות.
איגור: יחידה כמו היחידה שלנו.
איגור: במשך שנתיים הייתי בטיפול פרטני והשתתפתי בקבוצות ואני יכול להגיד שאחרי ארבע שנות טיפול התחלתי להשתקם, התחלתי להחזיר חובות והתחלתי ליצור קשר עם המשפחה והחזרתי את הבת שלי לקשר איתי.
איגור: שיקמתי את הקשר ובאחד הימים גם פנו אליי, מנהלת היחידה, נשאלתי אם אני מוכן לעבוד כמבצע בדיקות.
איגור: התחלתי לעבוד בקרית עקרון, אחר כך התחלתי לקחת בדיקות שתן ולבדוק אותן והתחלתי לעבוד שנתיים ביחידה ברחובות וכעבור עוד פרק זמן מסוים בהמלצה של מנהלת היחידה ברחובות גם התחלתי לעבוד כאן.
טלב אלסאנע: מה השלב הכי קשה היה, העניין של הגמילה הפיזית או לשמור ולהמשיך הלאה?
טלב אלסאנע: כי שנים היית במעגל הזה.
איגור: לעלות על ניקיון זה אפשרי.
איגור: לעלות ולהיגמל בבית, עשיתי את זה.
איגור: בשלבים שהייתי צעיר, הייתי אומר, אני בשליטה, אני יכול לעשות את זה.
איגור: הייתי עושה את זה כמה פעמים וחוזר, ולא מבין איך אני חוזר, למה אני חוזר בעצם ומה לא משתנה.
איגור: את זה לא הבנתי, אני גם הכחשתי שאני נרקומן, הכחשתי את זה, לא רציתי לראות את עצמי כנרקומן, כי נרקומן בשבילי זה היה עבריין, משהו פסול, משהו שלא הזדהיתי עם זה.
איגור: אבל בשלב שכבר התפרקתי ונפלתי והתרסקתי וכשהגעתי לאשפוזית, אחרי חמישה-שישה ימים של גמילה פיזית, פתאום נשארתי עם הצפת רגשות, פתאום נשארתי עם הריקנות, פתאום לקחו לי את החבר הכי טוב שלי, את הסם.
איגור: הסם היה חבר שלי, הוא ענה לי על הרבה צרכים, הוא ענה לי על הדימוי העצמי הנמוך, הוא ענה לי על חוסר ביטחון, אני גדלתי בסביבה עוינת שלא תמיד קיבלו אותי עם הזהות שלי כיהודי שם, היו קשיים, השורשים של ההתמכרות שלי והבסיס להתמכרות זה בתוך המשפחה, אבא שלי היה אלכוהוליסט, שתיין, בן אדם מאוד אלים, ואני ראיתי הרבה אלימות בבית וחוויתי גם פגיעה והתעללות נפשית מצד אבא שהוא היה פוגע בעצמו, פוגע באמא, ולילד בן שש קשה לשאת את החוויה הזאת, קשה לעכל את זה שבתוך הבית קורים דברים רעים.
איגור: עם זה המשכתי.
איגור: מאוד מהר אחרי הגירושין, בגיל 10 ובגיל 11 כבר הייתי משתייך בתוך בית הספר לתלמידים השליליים, הייתי הולך מכות הרבה, הייתי צריך להוכיח את עצמי ובשבילי דרך הכוח זו הייתה הדרך, וכמובן תרבות השתייה ברוסיה זו תרבות שכולם שותים, שותים בבית ושותים בחגים ושותים בכל יום, מהבוקר.
איגור: זה לא בסיס שכל החברה חיה ככה, אבל יש הרבה בחברה.
איגור: אז אני אענה לשאלה שלך, אז אחרי גמילה פיזית של 7 ימים, הייתה לי דודה.
איגור: הדודה זה דבר שהוא בראש, משיכה לחזור למוכר והידוע, כי אני לא יודע לקראת מה אני הולך, למה אני נגמל, מה מחכה לי, וכשפונים אליי אנשי מקצוע ואומרים 'אתה צריך ל המשיך טיפול', אני שואל 'בשביל מה?
איגור: אני נקי'.
איגור: אני נקי 7 ימים, אני צריך להיות במסגרת של אשפוזית חודש ימים, אני אעשה את זה, אני אסיים את זה ואני אצא.
איגור: אני בשליטה, אני כבר לא אפול.
איגור: אמרו לי 'לא, כמה פעמים ניסית וכמה פעמים לא הצלחת?
איגור: ' השתכנעתי, הלכתי לקהילה ושם התחלתי להבין שאין לי בעיית סמים, יש לי בעיית חיים.
איגור: אני לא יודע איך לנהל חיים נכון, אני לא יודע איך להתבטא, אני לא יודע איך לבקש עזרה, אני לא יודע איך לקבל עזרה, אם מציעים לי עזרה, אני אומר 'לא, תודה, אני יכול, אני מסוגל', אבל זה לא ככה.
איגור: ההתמכרות לסמים היא כרוכה בהרבה נתק והרבה פגיעות ובהרבה הרבה עברות.
איגור: כמובן היו לי, כשיצאתי מהקהילה, הרבה תיקים, נשפטתי עליהם וראוי להגיד שאני הייתי מאוד עקבי בטיפול, הייתי מאוד נחוש לסיים טיפול ולהישאר נקי.
איגור: לא נקי רק לא להשתמש בסמים, להשתנות, לשנות גישה, לשנות שפה, ולהתקבל בעולם הנורמטיבי, להפסיק להשתייך למגרש הישן והידוע ולהוריד את כל המסכות ולהיות אמיתי, עם עצמי קודם כל, לא לשקר.
איגור: כי ההתמכרות היא גם שקר עצמי, זה הרבה שקרים, זה המון שקרים, זה לשקר, זה כבר הופך להיות חלק ממני, זה חיים שלי, אני צריך לשקר, אני צריך להתגונן, אני צריך לשים מסכות וחליפות שהדברים לא שייכים לי, זה לא אני.
איגור: ככה הייתי הרבה שנים בחיים.
טלב אלסאנע: בן כמה אתה?
איגור: בשבוע שעבר חגגתי 49.
איגור: אני גם עשיתי הרבה שינויים, כשיצאתי מהקהילה, אתם רואים בן אדם נורמלי, נורמטיבי, אני יכול גם להיות דוגמן.
איגור: כשיצאתי מהקהילה לא היו לי שיניים, כי הסמים אכלו לי את השיניים, היו לי הרבה בעיות פיזיות והדבר הראשון שהחלטתי לפני הכול זה מראה, זה לסדר שיניים, זה ללכת לבנות קשר עם המשפחה, לבנות קשר עם הבת, להחזיר אותה.
איגור: אני יכול להגיד שעם השנים הקמתי משפחה חדשה, נולדו לי ילדים, יש לי שני בנים מקסימים, בן שנתיים וחצי ובן ארבע.
איגור: ואני יכול להגיד שהנרקומן זה לא פסק דין ולא גזר דין, זה נכון שאם בן אדם נמצא במעגל סמים ובמעגל שימוש, כשהוא נקרא נרקומן, אז הוא נקרא גם פושע, כי הוא עושה הרבה עברות, הוא עבריין.
איגור: כדי להשיג סמים יש הרבה עברות, זה כרוך בסיכון ובלעבור על החוק.
איגור: עשיתי את זה, אבל היום אני מחזיר לחברה, היום אני עובד כמדריך.
דלית גטניו: אבל אני רוצה, דווקא בעובדה שבאמת איגור הפך להיות מאוד יצרני לחברה והוא משתלב בה, אחד הדברים שמטופלים צריכים כדי לשמור על ניקיון בנוסף לטיפול זה המון קבוצות, כי קבוצת הביחד מאוד משמרת את הכוח ונותנת להם את היכולת גם לדבר מול הדברים המוכרים, כי כולם שותפים והמון חוזקה.
דלית גטניו: העניין הוא שהרבה בגילאים ה-40 פלוס, 50, יוצאים לעולם נקיים, כבר אחרי כמה גלגולים, אבל חסרי תעסוקה וחסרי השכלה וחסרי כיוון.
דלית גטניו: היום אחת המטרות של המרכז הזה, ויואב כמתאם הסמים העירוני, חברנו יחד במטרה להפעיל הכשרה מקצועית שהרשות להתמכרויות מממנת, דרך דר' מאל, והמטרה באמת לתת להם כלים כדי לצאת החוצה ולצאת.
דלית גטניו: הבעיה שבאמת אין מקומות עבודה שיכולים לפתוח את הדלתות ולהכניס גבר בן 50 וזה לא---
אילנה שנבל: יש, קשה.
אילנה שנבל: צריך לעשות הרבה עבודה---
דלית גטניו: זה קשה, אבל הרבה פחות מל...
דלית גטניו: לכל האוכלוסייה הזאת זה קשה, לאוכלוסייה הזאת בעיקר.
טלב אלסאנע: צריכים לתת להם עדיפות בלקלוט אותם, כחלק מהשיקום.
טלב אלסאנע: כי כל עוד שהוא נרקומן, הוא מקבל את התמיכה של הממשלה, הבטחת הכנסה, ברגע שהוא נגמל מפסיקים לתקצב אותו.
אילנה שנבל: אם היה כמו לעולים או כמו לנכים, לקבל תמיכה.
אילנה שנבל: אני ממש מתנצלת, אבל אני חייבת לזוז.
אילנה שנבל: דלית וכל הצוות, תודה רבה.
אילנה שנבל: ותודה לכם שבאתם לראות אותנו.
דלית גטניו: אבל בדרך החוצה עוד לא יוצאים, יש לנו מה לעשות.
דלית גטניו: הם פה, החבר'ה שלנו?
טלב אלסאנע: הם מוכנים?
דלית גטניו: כן.
טלב אלסאנע: אז אנחנו כבר ניגש.
דלית גטניו: אבל אני רוצה שרק בגינה הטיפולית אורנית תראה.
דלית גטניו: סיור בגינה של המרכז לטיפול בהתמכרויות
אורנית: אני אציג בקצרה ואני אומר שכל הצמחייה פה שאתם רואים מסביב זה הכול במסגרת הפרויקט של גינון קבוצתי.
אורנית: כי כמו שדלית הציגה בפנים, חלק מהטיפול נעשה בקבוצות ואחת הקבוצות שמצאנו אותה כמתאימה זו קבוצה של גינון.
אורנית: אתם מכירים הרבה פעמים שבא אליכם מישהו ואומר, לחבר שלי יש בעיה, ואז יותר קל לו לדבר?
אורנית: אז אותו עיקרון זה הגינה, לגינה שלי יש בעיה, ולצמחים ולמה שצריך לעשות בגינה יש בעיה ועל ידי זה נכנסים לתכנים קצת יותר עמוקים של איפה הבעיה פוגשת אותך ומה קורה לך.
אורנית: תוך כדי העבודה בגינה יש גם עבודה על מיומנויות של עבודה.
אורנית: אם אנחנו שואפים שהם ייכנסו למעגל של העבודה, אז הרבה פעמים צריך לעבוד קודם כל על מיומנויות בסיסיות שאותן צריך לרכוש אחרי הרבה שנים בלי, אנחנו מדברים גם על קבוצת השתייכות, קבוצת שווים, חברה, איך אני יושב בכלל בחברה, שלנו זה נראה דבר הכי בסיסי ומובן מאליו, אני יושב ועושה את זה.
אורנית: מה עוד נכנס פה?
אורנית: יש גם את התרומה של המטופלים למרכז, במיוחד בגינה פה.
אורנית: גם לעצמם וגם למרכז.
אורנית: קודם כל כשהם באים לפה ורואים ירוק, צבעוני מול העיניים, כל אחד מאיתנו יכול לדמיין מה זה עושה לעצמו, במקום לבוא ולהגיע והאדמה האפורה, שאגב היא התחילה בערך בצבע פה של הבטון, זה היה הצבע של כל השטח ומצב האדמה, ומכזה מצב להפוך את זה לאיך שזה נראה היום והם ממשיכים להגיע אז הם גם רואים מה נהיה וזה נותן פירות וגדל, זה מאוד משמעותי עבורם.
אורנית: גם לעצמם וגם התחושה שלהם שהם נותנים בדרך שלהם למקום שהרבה פעמים הם אומרים שהם---