GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רחל אבידן: השירות להתמכרויות היום מטפל בהם חלקית כי זו אוכלוסיה של משרד הבריאות.
חיים אמסלם: יש בקרית שלמה "בית לחיים", שכל האנשים נמצאים שם חצי שנה עד שנה ואם מישהו צריך מטאדון הוא מקבל שם.
רחל אבידן: לכן אמרתי שחסרות מסגרות.
רחל אבידן: יש מסגרת.
רחל אבידן: היא לא מספקת.
רחל אבידן: אנחנו צריכים לפתוח את הראש את הלב ואת הכיס של האוצר ולהקים מסגרות נוספות באמת בשיתוף פעולה בינמשרדית.
רחל אבידן: אני רוצה להסב את תשומת לב הועדה, כמו שאמרתי קודם, לחזק כמה נקודות.
רחל אבידן: מאה אחוז מדרי הרחוב הם עם הפרעות נפשיות.
רחל אבידן: זה לא אומר שהם חולי נפש, אבל יש בעיות קשות.
רחל אבידן: חלק מדרי הרחוב ואני מקריאה מתוך המסמך שאני הגשתי, לא מאובחנות על ידי רשויות בריאות הנפש בשל חוסר שיתוף הפעולה מצידם והן משום שלעיתים הם מגיעים לחדרי מיון, כשהם תחת השפעת חמרים פסיכו אקטיביים.
רחל אבידן: אמרתי את זה קודם, לא ניתן לעשות אבחנה מבדלת.
רחל אבידן: לא כל הרופאים שעורכים את המיון, זה אמירה בזעיר אנפין או במיון הכללי או הפסיכיאטרי הם עם מומחיות בנרקולוגיה כמובן על כל השלכותיה.
רחל אבידן: ולאחר שנים של התמכרות לחמרים פסיכו אקטיביים נוצרת ירידה קוגניטיבית ממילא, ולא תמיד גם אז אם מנסים לאבחן, לא ברור אם היא תוצר של החמרים הפסיכו אקטיביים או תוצר של מחלת נפש.
רחל אבידן: תמיד יש לנו אנשים מכורים.
רחל אבידן: גם מכורים ללא היותם דרי רחוב אבל גם דרי רחוב מכורים שלא רוצים גמילה עדיין, או חולי נפש או דרי רחוב חולי נפש שהם גם מכורים, שהם לא רוצים גמילה אבל עדיין הם צריכים מסגרת תחזוקתית.
רחל אבידן: זאת אומרת, מסגרת שהיא קורת גג, שהיא אוכל ושהיא תרופות.
רחל אבידן: ואני אומרת את כל זה כי אחרת ברור, שהדרך שלהם להיות גם דרי רחוב היא מאוד קצרה ואני אומרת את זה כצורך במניעה.
רחל אבידן: תודה.
גלעד נתן: אני רוצה להעיר הערה בנושא הזה.
גלעד נתן: קודם כל למה ההגדרה, איפה שיש את הבעיה עם ההגדרה של מחלת נפש מול הגדרה של הפרעת נפש.
גלעד נתן: גם ההגדרה של דרי רחוב היא הגדרה מאוד מצומצמת.
גלעד נתן: יש אנשים שהם כן גם נמצאים ברחוב, גם אנשים שנמצאים ברחוב הם גם עם תחלואה כפולה והם לא נופלים בהגדרה הזו.
גלעד נתן: והמספרים שלהם הם מובילים בסופו של דבר, אלה שכן יגיעו להגדרה הזאת וזאת גם בעיה.
גלעד נתן: זה איזשהו כיוון של משרד הבריאות.
גלעד נתן: יש מסגרות אחרות שהן מסגרות שהולכות החוצה.
גלעד נתן: המסגרת של המרפאה למחלות מין זו מסגרת שעלתה מהשטח, כאן כמודל ששווה לחקות אותו, כמודל שיושב באזור, שבו נמצא חלק ניכר מהאוכלוסייה הזו שיוזם פעילות החוצה.
גלעד נתן: כמו ששולחים רופא אפשר לשלוח פסיכיאטר, ועד שלא יהיה מישהו שיצא לאוכלוסיה הזו זה לא יקרה.
גלעד נתן: אני שומע גם את הפסיכיאטר שכן יורד לשטח ואומר מה הוא עושה, ואני גם יודע איפה חסר.
גלעד נתן: עכשיו, אותו דבר גם משרד הרווחה, הנושא של צעירים כי יש להם מסגרות אחרות זה יופי.
גלעד נתן: אבל אז אני מתקשר לשירות לנוער ואומרים לי כן, יש לנו מסגרות רק עם רשימת המתנה של מפה עד מחרתיים.
גלעד נתן: ולצפות שאוכלוסיות הקצה הן דווקא אוכלוסיות שיגיעו אלינו, אז הם לא מטופלים בסוף.
אנטולי מרגוליס: אתה אמרת שאין כזה מישהו שיאבחן וזה לא כל כך נכון.
טלב אלסאנע: השאלה היא למה פסיכיאטר לא יכול לצאת.
טלב אלסאנע: אם הם לא מגיעים אז שהפסיכיאטר יגיע אליהם.
אנטולי מרגוליס: יש לנו ביחידה להחלפת המזרקים בלוינסקי, עכשיו יושבת פעמיים בשבוע, יושבת פסיכיאטרית שמאבחנת אותם לפי הצורך.
אנטולי מרגוליס: זה גדול אנחנו לא יכולים להביא את זה.
אנטולי מרגוליס: התחלנו את זה.
אנטולי מרגוליס: ויושבת פסיכיאטרית פעמיים בשבוע ומאיפה מגיעים אנשים לקבלת מזרקים?
אנטולי מרגוליס: רוב מהם דרי רחוב.
אנטולי מרגוליס: והיא מאבחנת.
טלב אלסאנע: פעמיים בשבוע בתל אביב, למשל, למה לא פעם בשבוע במקומות אחרים?
אנטולי מרגוליס: בוא נגיד ככה, אנחנו רואים את זה לפי הדרישות ולפי הצורך.
אנטולי מרגוליס: לפי הדרישות ולפי הצורך ראינו את זה כי יש מסות גדולות בתל אביב של דרי רחוב.
אנטולי מרגוליס: והאנשים האלו, ואנחנו הבאנו לשם לא היו דרישות.
אנטולי מרגוליס: אף אחד לא דיבר איתנו לא ביקש אותנו שישב פסיכיאטר במקום מסודר.
אנטולי מרגוליס: יש לנו עוד חמישה ערים שאנחנו עושים את התכנית, החלפת המזרקים, אף עיר לא אמרה לנו שהם צריכים את זה.
טלב אלסאנע: בירושלים יש מאתיים חמישים דרי רחוב בשנה.
אבנר כבל: ד"ר מרגוליס, אנחנו כתבנו פה במסמך שלנו שאנחנו מבקשים שיהיה פסיכיאטר ויחידות לטיפול בדרי רחוב.
אנטולי מרגוליס: בסדר, תכתבו ואנחנו נשקול.
טלב אלסאנע: ד"ר מהל, בקשה.
חיים אמסלם: הרשות למלחמה בסמים רואה בנושא של תחלואה כפולה בחסרי בית בעיה מרכזית היום.
חיים אמסלם: בתחום ההתמכרויות מדובר בחלק גדול מהאנשים, ואנחנו פועלים בשני אופנים.
חיים אמסלם: אחד, אנחנו מסיעים לשישה בתי חולים מעבר לבאר שבע, גלעד להפעיל מסלולים או מסגרות של תחלואה כפולה, שהם לאו דווקא מסגרות רשמיות שהוקמו, אלא בית החולים ממינצטיבה שלו חלק מהמחלקה הפך לתחלואה כפולה או משהו כזה.
חיים אמסלם: אנחנו מסייעים להם גם בעזרת מדריך גמילה, שנמצא שם באופן קבוע שאנחנו משלמים את כל עלותו, וגם בהכשרות של להכשיר רופאים.
חיים אמסלם: דוגמא, בית חולים "שער מנשה" נכנסנו לאחרונה וגם מקיים שם הכשרה מאוד רחבה עם השתתפות מאוד ערה של אנשים.
חיים אמסלם: הציבור הפסיכיאטרי מבין היום שאי אפשר להתחמק מהבעיה.
חיים אמסלם: שבע שנים אנחנו מפעילים בתל אביב את אבנר כבל שיושב שם.
חיים אמסלם: יש לנו יחידה שד"ר מרגוליס דיבר עליה, יחידה שעוסקת במכורים שגרים שם ברחוב.
חיים אמסלם: וכשה
חיים אמסלם: גענו לשם היו שם שש מאות - שבע מאות אנשים זרוקים ברחוב.
חיים אמסלם: היום יש שם פחות.
חיים אמסלם: ומי שרק אומר רוצה אני אנחנו מפנים אותו לגמילה ולטיפול, והוא ל צריך לשלם שקל ולא להביא שום דבר.
חיים אמסלם: אנחנו מעבירים אותו את הבדיקה של הריאות, ומעבירים אותו.
חיים אמסלם: אז אבנר יכול להרחיב יותר.
חיים אמסלם: אכן, יש לנו שם פסיכיאטרית לפי קריאה של , שאם צריך טיפול ואני לא מסכים עם מה שנאמר, פה פסיכיאטר לא צריך לצאת לרחוב.
חיים אמסלם: העולם השתנה, מה לעשות?
חיים אמסלם: אז צריך לשנות לא רק עובדים סוציאליים צריכים לצאת, אבל אני רוצה להגיד משהו על הקונספציה תראו, היחידות כל המערך לטיפול בנפגעי סמים בארץ של משרד ברווחה מושתת על עובדים סוציאליים.
חיים אמסלם: בתשעים ותשע אחוז הם לא יכולים לתת, אם בא מישהו עם שתי הבעיות, כמו שאמר פה ד"ר ברש הם לא יכולים לתת את הפיתרון לבעיה הפסיכיאטרית.
חיים אמסלם: האיש שאנחנו מדברים עליו, אי אפשר ביום שני לשלוח אותו לסמים וביום חמישי לפסיכיאטריה, הוא ילך לאיבוד.
חיים אמסלם: הוא צריך לקבל את כל הטיפול במקום אחד.
חיים אמסלם: הדעת נותנת ובכל העולם מכירים בזה, שאת הטיפול צריך לתת משרד הבריאות.
חיים אמסלם: והפסיכיאטר צריך לתת.
חיים אמסלם: כי יותר קל שהם ישתלמו גם בנושא של הגמילה מאשר שמי עוסק בטיפול בנפגע סמים פתאום יתחיל ללמוד פסיכיאטריה, זה לא הולך.
חיים אמסלם: ועל כן, פה צריך לחשוב.
חיים אמסלם: ולשמחתי בשנים האחרונות פסיכיאטרים צעירים מודעים לזה, אבל עדיין זה עובד לאט מדי הדבר הזה.
חיים אמסלם: ומה שקורה, זה לא אתם מדברים על כאלה שלא רוצים טיפול.
חיים אמסלם: ואכן, צריך לחשוב על חוק טיפול בכפייה במקרה הזה.
חיים אמסלם: בהחלט יש מה לדבר על זה ויש מקומות שזה נעשה בעולם, מקומות מאוד תרבותיים ומתקדמים, אבל זה רעיון אחד.
טלב אלסאנע: הרעיון הזה נבחן?
חיים אמסלם: נבחן פה, אבל אנחנו לא מצליחים להריץ אותו.
טלב אלסאנע: באחריות של משרד אחד, כאשר זאת אומרת הוא יכול לתת גם את העניין של הטיפול הנפשי וגם העניין של הטיפול הגמילתי.
חיים אמסלם: הנקודה היא פה, שהנושא הזה לא ילך ויצטמצם ואנחנו נצטרך לתת עליו את הדעת.
חיים אמסלם: למשל דוגמה, אנחנו מרחיבים את הנושא, מרחיב את זה לבתי חולים.
חיים אמסלם: נפתח השבוע מרכז יום לתחלואה כפולה בתל אביב ואני לא יכול להגיד שלא נעשים דברים, אבל בגדול יש עוד חסרים אדירים כמו למשל למנוע תחלואה כפולה, אין שום בעיה, אין שום מסגרת.
טלב אלסאנע: יש כל הבעיה.
חיים אמסלם: סליחה, אין שום מסגרת אין שום פתרון.
טלב אלסאנע: למה, ולמה לא נבחן?
איגור ברש: זה נבחן.
איגור ברש: שוקלים את זה.
איגור ברש: אם עכשיו נוער לא כלול בחוק שיקום חולי נפש בקהילה לכן, כל המסגרות הפוסט אינפוזיות או מסגרות פנימיתיות של נוער הם במסגרת של משרד הרווחה ולא במסגרת של משרד הבריאות.
אנטולי מרגוליס: אבל אם הוא חולה נפש?
איגור ברש: נער קטין חולה נפש מסיים אשפוז, הוא לא הולך למסגרת שיקומית של הוא הולך למשרד הרווחה.
איגור ברש: יש במשרד הרווחה שני אגפים שעוסקים בזה, אגף השיקום של משרד הרווחה ואגף לשירותים חברתיים שירות לילדים ונוער.
אנטולי מרגוליס: אבל יש לנו עכשיו, כמו שמדובר שאנחנו עשינו הסבה של מחלקות פסיכיאטריות ב"שער מנשה" יש לנו עכשיו, מגעים עם באר יעקב עם נס ציונה שם לעשות הסבה של מחלקה לנוער למחלקה לתחלואה כפולה.
אנטולי מרגוליס: התחלנו את זה, אנחנו בדרך כבר.
אנטולי מרגוליס: הצענו את זה.
חיים אמסלם: יש פה בן אדם שמסתובב ברחוב, זה אבנר ואוסף אנשים כאלה, ואנחנו מחפשים להם פתרונות.
חיים אמסלם: הבעיה היא שלא תמיד יש פתרונות.
טלב אלסאנע: בואו נשמע את אבנר והוא יציג לנו מה הבעייתיות.
אבנר כבל: אני סך הכול רוצה להגיד, לפחות מהניסיון שלי של השנים האחרונות נתקלתי בהרבה בעיות, אבל גם נתקלתי בהרבה פתרונות.
אבנר כבל: אז ככה, למען הסדר הטוב אין מקרה שהיה צריך טיפול במטאדון ולא פניתי לד"ר מרגוליס ונתן מענה מיידי בכאן ועכשיו, שזה לא קל לקבל את הדברים האלה.
אבנר כבל: אבל אני רוצה להגיד עוד דבר, אני רוצה כרגע להתייחס לפיתרון ולהתייחס למודל של הרשות הלאומית למלחמה בסמים דרך הפרויקט הזה.
אבנר כבל: לפני שבע שנים בערך, כשהפרויקט ממש היה בחיתולים כמו שד"ר מהל התייחס, היו כשבע מאות דרי רחוב, ושמענו הרבה את המשפט הזה 'הם לא רוצים' אנחנו בעצם שינינו קצת את הטקסט ואמרנו, לא שהם לא רוצים הם לא יכולים.
אבנר כבל: והקושי לקבל את ההחלטה זה כמו שאמרנו פה, כמו שרבים אמרו פה, הנושא של האמון במערכת וכל מה שמסביב.
אבנר כבל: המודל של הרשות בתל אביב זה קודם כל ליצור איזשהו מקום שהם יכולים לבוא בלי תנאים.
אבנר כבל: הם באים לשתות כוס קפה, לשתות כוס תה, לאכול סנדויץ' להתקלח, להחליף בגדים, לקבל מזרקים, כמובן שמביאים את הישנים.
אבנר כבל: לא שואלים אותו אפילו איך קוראים לך?
אבנר כבל: אפשר לשאול, הוא לא חייב להגיד.
אבנר כבל: הוא לא חייב להזדהות במספר זהות.
אבנר כבל: ממש נותנים לו את המקום שהוא ירגיש הכי בטוח בעולם.
אבנר כבל: יש לנו שם מערך של מתנדבים.
אבנר כבל: אנחנו יוצאים הרבה לשטח ומביאים אותם גם אלינו.
אבנר כבל: אני חושב, שהנקודה הזאת של האמון והרצון אצל אותו אדם, שסובל מהתמכרות ותחלואה נפשית בעצם ליצור איזשהו ביטחון, שהוא יוכל להגיד 'כן, אני מוכן לנסות' וכדי שהוא יגיד אני מוכן לנסות זה קודם כל הקבלה ללא תנאים, לתת לו שיהיה לו מקום שהוא יכול לבוא.
אבנר כבל: אני נתקל עם לא מעט מצבים.
אבנר כבל: אני עבדתי גם כחמש שנים בבית חולים אברבנאל במחלקה לתחלואה כפולה כמדריך, שם לצערנו אין מספיק מיטות, ואני נתקלתי אני אישית בלא מעט מקרים באנשים שהם לא מוגדרים כחולי נפש ולא מוגדרים, אבל הם היו במצב פסיכוטי על רקע של שימוש בסמים.
אבנר כבל: ואחת שכרגע היא נמצאת בקרית שלמה, שפשוט היא כמעט הפכה להיות משותקת בכל הגוף.
אבנר כבל: היא שכבה בגובה של מטר וחצי, והיא שכבה באמצע הכביש ואף אחד לא ראה אותה כי היא גוף כזה קטנצ'יק ובגדים שחורים.
אבנר כבל: יש המון מקרים כאלו של אנשים שעלו לגג, ובאתי לשם אני ואחד הקצינים ממשטרת תל אביב, ולא כל כך מצליחים להכניס אותם.
אבנר כבל: לא שלא רוצים, כן?
אבנר כבל: יש את המשהו החסר הזה להשלים עם מצב פסיכוטי לא פסיכוטי.
אבנר כבל: אני חושב, אני רוצה להתייחס לפיתרון הנושא של המערך הטיפול הפסיכיאטרי, הוא חסר לנו כרגע ברחוב.
אבנר כבל: למה אני מתכוון כשאני אומר את זה?
אבנר כבל: יש כאלו שראיתי אותם יוצאים מבית חולים אברבנאל מאוזנים לחלוטין.
אבנר כבל: יוצאי לרחוב, הולכים לאיבוד קצת, מתחילים להשתמש בסמים.
אבנר כבל: אבל אני כן הייתי מציע למשל ליצור איזשהו מערך ברחוב שייתן להם טיפול תרופתי, שאותם אנשים שמוכרים ב, אני לא מתייחס כרגע לאלה שלא אובחנו, אוקי?
רחל אבידן: אבל אם הם יצאו ליחידת קלט כמו שד"ר ברש הזכיר?
אבנר כבל: עוד יותר טוב, הלוואי.
אבנר כבל: אבל אני אומר לאלה שאנחנו אומרים, הם לא רוצים ליצור איזשהו מערך ברחוב, יהיה להם איזשהו מקום שהם יוכלו לבוא אליו ויוכלו לקבל את הטיפול התרופתי.
אבנר כבל: אני לא ראיתי שום מכור שסבל מתחלואה כפולה, כשהוא במצב פסיכוטי על רקע שימוש בסמים שהוא פתוח בכלל לדבר על גמילה, ממש לא.
אבנר כבל: ישבה אצלי בחורה לפני פחות מחודש, היא סירבה קרוב לשלוש שנים ועדיין מסתבר שהבחורה במצב פסיכוטי.
אבנר כבל: היא נכנסה להריון עשו לה לידה קיסרית בחודש השביעי ועזבה את בית חולים עם תפרים בבטן עם קליפסים.
אבנר כבל: הזמנו את אלי מהיחידה לדרי רחוב, שהגיע למשרד והפכנו את כל העולם להכניס אותה.
אבנר כבל: אגב, היא טוענת שהיא חברת כנסת ואומרים שהיא לא במצב פסיכוטי.
אבנר כבל: הבחורה הזאת פשוט נמצאת ברחוב.
אבנר כבל: הנקודה היא שיש את כל הסימנים לאשפז אותה בגהה כמו שד"ר הזכיר פה.
אבנר כבל: אין לנו את הכלים לעשות את זה.
אבנר כבל: פשוט היא הסתובבה עם בטן עם תפרים בחוץ.
אבנר כבל: הבאנו אתה לקריית שלמה, ד"ר מרגוליס נתן אישור במקום לטיפול במטאדון אבל לא יכולים להחזיק אותה שם בכוח, כי אין אבחנה פסיכיאטרית כרגע לתת לה אשפוז בכפייה.
אבנר כבל: ויש לנו המון מקרים כאלו.
אבנר כבל: אנחנו נתקלנו בלא מעט מקרים כאלה, שגם המערכת עומדת מול שוקת שבורה.
אבנר כבל: יש את השביל הצר הזה ששום מסגרת לא יכולה לקחת שם אחריות.
אבנר כבל: ואני חושב על הנקודה הזו של בכלל להתחיל לחשוב על טיפול בכפייה.
אבנר כבל: זה נשמע לא טוב, אבל זה יעיל מאוד.
אבנר כבל: שזה בעצם הפיתרון.
אבנר כבל: אנחנו יכולים ככה לדבר עוד המון זמן.
אבנר כבל: יש כאלה רבותי שהם באים יש להם בית, אמא תרוץ אחריהם, אבא ירוץ, הכול בסדר.
אבנר כבל: אבל יש לא מעט כאלה שהם ברחוב פשוט.
אבנר כבל: הם פשוט ברחוב ואין מענה.
רחל אבידן: אני רוצה אוכלוסיה אחרת דווקא.
טלב אלסאנע: יש לנו את עידית סרגוסטי מארגון בזכות, כן.
עידית סרגוסטי: אני רוצה לחדד כמה נקודות שהועלו כאן, אולי בסוף לספר סיפור קטן על אדם מסוים.
עידית סרגוסטי: ד"ר ברש הזכיר את המסגרות לאנשים עם תחלואה כפולה, שעומדות לקום כחלק מהזכאות במסגרת סל שיקום.
עידית סרגוסטי: אני קודם כל שמחה לשמוע שזה עומד לקרות, אבל ההבטחה להקמה של המסגרות האלה ניתנה לפני למעלה משנה בדיונים בועדה כאן.
עידית סרגוסטי: אנחנו קיבלנו הבטחה שזה יקרה במהלך 2011 זה לא קרה.
עידית סרגוסטי: ועכשיו אני שומעת שאולי זה יקרה ב 2012.
טלב אלסאנע: בואו נשמע למה לא התקיים כמו ההוסטלים האלה ב 2011
איגור ברש: את האמת אני לא חושב שהם היו בתכנית עבודה של 2011
עידית סרגוסטי: היתה הבטחה של שזה יקרה ב 2011.
איגור ברש: אני יודע שהן קיימות המסגרות ורשומות בתכנית עבודה של 2012.
איגור ברש: לגבי 2011 אני יכול לבדוק
עידית סרגוסטי: זו אוכלוסיה, שכרגע סובלת ממחסור מאוד חמור של מסגרות.
עידית סרגוסטי: אחת הסיבות שאנשים מגיעים לרחוב היא בדיוק זו, הם עוברים גמילה בבתי החולים הפסיכיאטריים ויוצאים אל הכלום.
עידית סרגוסטי: ואם לא יקומו מסגרות שיקום עבור האנשים האלה אנחנו נמצא עוד ועוד מהם מגיעים לרחוב.
עידית סרגוסטי: זה הקושי אחד שאני חושבת שחייבים לתת עליו את הדעת.
עידית סרגוסטי: ו2012 עוד לפנינו.
עידית סרגוסטי: אני חושבת שזה דחוף ובהול להקים מסגרות עבור האוכלוסייה הזו.
עידית סרגוסטי: יקומו שלושה הוסטלים שגם זה קצה הקרחון בהתחשב בהיקף המאוד גדול של האוכלוסייה.
עידית סרגוסטי: קושי שני שאנחנו רואים, ורחל נמצאת כאן, זה קושי של היחידה לדרי רחוב לתת מענה לאנשים שיש להם מחלת נפש.
עידית סרגוסטי: גם מבחינת הכלים המקצועיים.
עידית סרגוסטי: ופה שיתוף פעולה עם הוא הכרחי.
עידית סרגוסטי: העליתם את העניין של מערכת הבריאות שלא מגיעה אל הרחוב.
עידית סרגוסטי: הכרחי שאנשי מקצוע של בריאות הנפש יגיעו אל הרחוב, אחרת לא ניתן לטפל באנשים האלה.
עידית סרגוסטי: הם מעצמם לא יגיעו לקבל טיפול בהקשר הזה, אני רוצה לספר בקצרה סיפור של אדם שאנחנו מלווים למעלה מחצי שנה, שנמצא בבת ים.
עידית סרגוסטי: הוא עבר מספר אשפוזים פסיכיאטריים באברבנאל.
עידית סרגוסטי: הוא גר בדירה שכורה, יש לו כסף.
עידית סרגוסטי: באחד מההתקפים הפסיכוטיים שלו הוא גרם נזק לדירה.
עידית סרגוסטי: כתוצאה מזה הקרן לטיפול בחסויים שהייתה אפוטרופסית שלו הודיעה לבית המשפט שהיא לא מוכנה להמשיך לטפל באדם.
עידית סרגוסטי: הוא נזרק אל הרחוב.
עידית סרגוסטי: הוא מתגורר כבר קרוב לשנתיים ברחוב.
עידית סרגוסטי: היחידה לדרי רחוב בבת ים מכירה, ואנחנו גם פנינו אלייך בנושא, הוא זכאי לקבל שירותי שיקום אבל, כדי שהוא יוכל לקבל את שירותי השיקום צריך למלא את הטפסים כדי להפנות אותו לוועדת שיקום.
עידית סרגוסטי: כדי שניתן יהיה למלא את הטפסים הוא צריך להגיע למרפאה באברבנאל.
עידית סרגוסטי: המרפאה באברבנאל מוכנים לקבל אותו, רק שהוא צריך להגיע לשם הבן אדם לא הגיע ביום רביעי בשעה תשע לפגוש את העובד הסוציאלי במרפאה.
מירי שעיר: הוא לא היחיד.
עידית סרגוסטי: אני יודעת.
עידית סרגוסטי: אני נותנת את זה כדוגמה לאבסורד שקיים.
עידית סרגוסטי: המערכות עם נכונות לטפל בו, עם נכונות לתת לו את המענה לבן אדם.
טלב אלסאנע: איך תופרים את המישהו שילווה אותו?
עידית סרגוסטי: זה מה שאני שואלת.
טלב אלסאנע: המערכות בנויות לטפל באנשים שמוזמנים ומגיעים.
עידית סרגוסטי: נכון.
עידית סרגוסטי: אם הבן אדם מתייצב ביום רביעי בשעה תשע במרפאה באברבנאל, העובד הסוציאלי ישמח לפגוש אותו.
עידית סרגוסטי: אחרי שהוא יפגוש אותו פעמיים שלוש הוא ישמח למלא את הטפסים ולהפנות אותו לוועדת שיקום, שמין הסתם גם תשמח לתת לו שירותים.
עידית סרגוסטי: אבל האדם לא מסוגל להגיע לשם.
עידית סרגוסטי: והיחידה לדרי רחוב ניסו פעמיים לפגוש אותו, לא הצליחו לפגוש אותו.
עידית סרגוסטי: הוא גר בכתובת מאו מסוימת אנחנו יכולים לתת את הכתובת שבה הבן אדם הזה נמצא, בקרן רחובות ליד קיוסק מסוים בבת ים.
עידית סרגוסטי: זאת דוגמה קטנה.
עידית סרגוסטי: אדם, המערכת מתקשה לתת לו אבל הכרחי שמערכת בריאות הנפש תגיע גם לרחובות כדי לתת מענה לאנשים.
עידית סרגוסטי: הערה קטנה אחרונה, ד"ר ברש עשה אבחנה בין מחלות נפש להפרעות נפשיות שונות.
עידית סרגוסטי: זה נכון שאנשים שיש להם הפרעות אישות לא ניתן לאשפז אותם בכפיה בגין ההפרעות הנפשיות שלהם.
עידית סרגוסטי: זה עדיין לא אומר, שאלו אנשים שלא זקוקים למענה של מערכת בריאות הנפש.
עידית סרגוסטי: הם לא מגיעים, חלקם כן אגב מגיעים, גם למצבים פסיכוטיים.
עידית סרגוסטי: אבל יש להם חרדות, יש להם דיכאונות והם זקוקים למענה של מערכת בריאות הנפש, של אנשי מקצוע של מערכת בריאות הנפש.
טלב אלסאנע: מאה אחוז, תודה רבה.
טלב אלסאנע: גברת קצב, בקשה.
רלי קצב: אני מעמותת עלם.
רלי קצב: מנהלת תחום קצה ותחום נערות.
רלי קצב: אני אחראית בין השאר על שני פרויקטים, שעובדים צעירים וצעירות חסרי בית ומשתמשים בסמים.
רלי קצב: האחד בירושלים השני בתל אביב.
רלי קצב: טווח הגילאים 18 עד 26 ואני רוצה בדברים שלי להתייחס קצת לאוכלוסייה המאובחנת הזאת של החבר'ה הצעירים יותר.
רלי קצב: לא סתם אמרתי חסרי בית ולא דרי רחוב משום שזה נאמר כאן בחצי משפט, ואני רוצה להדגיש את זה.
רלי קצב: ההגדרה של דרי רחוב היא הגדרה מצומצמת.
רלי קצב: הרבה מהחבר'ה שאנחנו פוגשים לא נופלים להגדרות האלו ולכן, גם לא זכאים אחר כך לאיזשהו טיפול או לזכאויות שדרי רחוב זכאים להם.
רלי קצב: בעיקר הנשים שבחבורה.
רלי קצב: זאת אומרת, אנחנו פחות רואות את הנשים ברחוב.
רלי קצב: בדרך לפה נועה, מרכזת את 'השלטר' שלנו -מקלט לצעירות חסרות בית, סיפרה לי על צעירה שבמשך שנה מצאה לעצמה פתרון דיור, היא ליוותה מישהי, איזה חברה מכרה רחוקה חולת סרטן, שהייתה מאושפזת בבית חולים אז היא התנדבה לשבת לידה כל השנה הזאת, וזה היה פיתרון המגורים שלה.
רלי קצב: אז אחד בהתייחס להערה של גלעד על ההגדרה.
רלי קצב: הדבר השני שאני רוצה לומר, עלה כאן מאוד חזק העניין של המוטיבציה.
רלי קצב: אנחנו מכירים את זה.
רלי קצב: אבל כשירות שנמצא ברחוב, כמו הדברים שאבנר דיבר עליהם ועלה פה מעוד אנשים, כשיוצאים לרחוב ומנגישים שירותים ומנגישים את עצמנו כנציגי הממסד, כי דיברת על חוסר אמון ועל בעיה עם מסגרות, זה חד משמעית קיים.
רלי קצב: אז מבחינתי האלטרנטיבה זה דרך אחת להתמודד עם זה, זה אולי לייצר טיפול בכפיה, שאני באופן אישי לא כל כך חושבת שזה הפיתרון, כי זה יגדיל ניכור.
רלי קצב: וזה אומר, אותן בנות שמגיעות אלינו למקלט הזה ללינת לילה ואומרות אני רוצה לעשות משהו והן תדענה שיש כפייה, הן לא תגענה גם לישון בלילה.
רלי קצב: אבל לעומת זאת, אם אנחנו כולנו מסביב לשולחן, גם השירותים הרפואיים וגם השירותים הפסיכיאטריים, והעובדים הסוציאליים בהחלט כבר עושים את זה של רשויות הרווחה, נהיה יותר ברחוב זה אומר, שאנחנו נסמן איזשהו צעד לקראת וזה משהו שהוא מגדיל את האמון, הוא מצמצם את הניכור, שיש בין אותם גברים ונשים שנמצאים ברחוב או נמצאים בחוץ בינם לבין הממסד, וזה צעד שהוא הכרחי בעיני.
רלי קצב: ואני מסכימה עם מה שאמר ד"ר מהל, העולם משתנה וצריך ללכת לשם יותר ויותר, זה דבר שני.
רלי קצב: ודבר נוסף קשור לעניין הזה של מוטיבציה לשיקום.
רלי קצב: אני יכולה לומר, אני ב- 2004 במשך כמעט ארבע שנים, ניהלתי את הפרויקט שלנו בירושלים, שעובד עם אותם צעירים חסרי בית.
רלי קצב: רובם המוחלט היו מכורים להרואין, ופחות דובר על נושא של הפרעות האישיות והמחלות הפסיכיאטריות.
טלב אלסאנע: אלו שהם מכורים להרואין, איך הם משיגים את הכסף כדי לקנות את המנות?
קריאה: הן עוסקות בזנות וגברים גונבים.
קריאה: גם הגברים עוסקים בזנות.
רלי קצב: תמיד ההרואין מעורר הדים רבים.
רלי קצב: אבל מה שאני רוצה לומר, שהמצב השתנה.
רלי קצב: היום כשאני מסתכלת על אותו פרויקט, על אותה אוכלוסייה כדוגמה בירושלים אנחנו רואים פחות התמכרות להרואין.
רלי קצב: אנחנו רואים יותר אלכוהול ושימוש בסמים אחרים.
רלי קצב: ואנחנו רואים עלייה חד משמעית בקרב אותם צעירים שהם או מאובחנים כבר על ידי מערכות פסיכיאטריות בעבר או הצוות רואה, שמה שנדרש כאן זה איזושהי אבחנה.
רלי קצב: ואנחנו מתקשים לעשות את הצעד הזה.
רלי קצב: זאת אומרת, באה צעירה ישנה בלילה, מתקלחת, יוצרת קשר עם המתנדבת או המדריכה העובדת סוציאלית, לא משנה.
רלי קצב: ועכשיו צריך לחבר אותה למערכת הפסיכיאטרית.
רלי קצב: אנחנו ביחד איתם נתקעים.
רלי קצב: ואני חושבת, שהאתגר הגדול שלנו זה לחשוב איך אנחנו מנגישים יותר את המערכות האלה, גם בערים הגדולות.
רלי קצב: כי תמי אמרה פה, ואני מסכימה, בירושלים בהחלט לא פחות מתל אביב.
רלי קצב: אבל, מבחינתי גם בערים שבהם, גם בבת ים, שנפגוש מספר מצומצם יותר של אנשים חסרי בית בקרן הרחוב או נשים כאלה.
רלי קצב: אני יודעת גם על באר שבע.
רלי קצב: אני יודעת בחיפה יש צורך גם שם לראות איך יש פסיכיאטר כונן זמין, לא מרצונו הטוב.
רלי קצב: זמין אומר לפעמים בשבע בבוקר, לפני שהיא יוצאת.
רלי קצב: התעוררה ורוצה לצאת החוצה.
רלי קצב: וזמין אומר לפעמים שהיא מגיעה בשלוש לפנות בוקר.
רלי קצב: אז זה נהדר שהמדריכה ב'שלטר' תעיר את נועה או תעיר אותי.
רלי קצב: אבל מה אני יעשה עם זה?
רלי קצב: אז אני איתן לה לישון והיא תתקלח ואני אקווה שלא יהיה שם איזה התקף פסיכוטי דרמטי.
רלי קצב: או לפעמים, בסתר ליבי אני אגיד שאם הוא יהיה אני כן אוכל להפעיל פסיכיאטר, כי ההתקף פסיכוטי פעיל.
רלי קצב: אבל במצבים האפורים יותר, לשם אנחנו.
רלי קצב: וברור שצריך לזה עוד משאבים.
רלי קצב: לא נברח מזה.
רלי קצב: זה דורש לא רק שינוי תפיסה, זה החלק הפשוט יותר, זה דורש עוד כסף ועוד תקציבים.
טלב אלסאנע: בעיקר זה דורש שינויי תפיסה.
טלב אלסאנע: אנחנו עם עובדות סוציאליות מעוד מקומות, מעיריית חיפה, אבי חכים.
אבי חכים: טוב, אני פה אמרתי כבר עוד לפני כן, הבעיה שלנו מבחינת נושא של פסיכיאטרים ובעיות תחלואה של נערי רחוב שלנו הוא, שלמעשה כרגע אין אצלנו כרגע רופא פסיכיאטרי, שעד דצמבר שנה שעברה כן היה.
טלב אלסאנע: איפה?
אבי חכים: בחיפה מטירת הכרמל
טלב אלסאנע: היה להם הסכם עם טירת הכרמל, ללשכת הרווחה.
אבי חכים: נכון לעכשיו, אין לנו רופא פסיכיאטרי.
אבי חכים: יש לנו בהחלט בעיות של תחלואה כפולה, ואין לנו מי שיאבחן.
אבי חכים: אין לנו מי שיראה.
אבי חכים: אנחנו, כמו שפה נאמר לפעמים אנחנו צריכים את הרופא הפסיכיאטרי בבוקר, לפני שאדם מתחיל לתדלק, לפני שהוא מתחיל לשתות אלכוהול.
אבי חכים: ישנו פרק זמן של בין שעה לשעה וחצי שהוא נקי מאלכוהול, ואז אפשר לעשות כן את האבחנה.
אבי חכים: אבל הפסיכיאטר צריך להיות זמין.
אבי חכים: ולא בשעה שתים עשרה ולא בשעה עשר.
אבי חכים: הוא צריך בשעה שש-שבע בבוקר, לפני שהוא מתחיל לתדלק אותו דר רחוב.
אבי חכים: אז קודם כל, הצורך הזה שיהיו פסיכיאטרים.
אבי חכים: אצלנו, מגיעים אלינו אנשים עם תחלואה כפולה.
אבי חכים: הבעיה הנוספת היא, בנושא של סל שיקום.
אבי חכים: אנשים שאנחנו רוצים לשלוח אותם לסל שיקום, אנחנו נתקלים בהרבה מאוד בעיות, הרבה מאוד בירוקרטיה.
טלב אלסאנע: איזה בעיות?
אבי חכים: בעיות של לבוא ולהציג את זה בצורה כזו או אחרת, שאין לנו פסיכיאטר יחד איתנו, הדרי רחוב, כשמגיעים לסל שיקום הם נמצאים בסוף הרשימה.
אבי חכים: גם כשיש להם מוטיבציה, הם נמצאים בסוף הרשימה.
טלב אלסאנע: אוקי תודה.
טלב אלסאנע: את מנהלת מחלקת הרב תחומי עיריית חדרה?
טלב אלסאנע: מירי שעיר.
מירי שעיר: אני רציתי לדבר על שתי סוגיות.
טלב אלסאנע: סליחה ברשותך, מר חכים, בקשר לדרי רחוב למשל בחיפה, גם במגזר הערבי התופעה הזו קיימת?
אבי חכים: בודאי, ישנה.
אבי חכים: יש לנו לא מעט מטופלים מהמגזר הערבי.
טלב אלסאנע: יש שם משפחות מורחבות, ויכולים לתת גיבוי.
אבי חכים: יש לנו גם חיפאים וגם אנשים, שעוזבים את הכפרים מסביב ובאים לחיפה.
אבי חכים: אנשים שנפלו לאלכוהול, שנפלו לסמים.
אבי חכים: נשים ערביות מהכפרים ומחיפה, שבגלל סכסוכים כאלו ואחרים ובעיות של כבוד המשפחה וכל הסיפור הזה מגיעות אלינו כדרות רחוב.
רחל אבידן: אחוזים נמוכים, יחסית.
קריאה: לאו דוקא.
אבי חכים: גם נשים גם גברים ערביים.
אבי חכים: והנושא של פסיכיאטר ביחידות הוא מאוד חשוב.
אבי חכים: אנחנו לא מדברים על הרבה, אנחנו מדברים על משהו בסביבות שש-שמונה שעות בחודש.
מירי שעיר: חודש זה מעט.
מירי שעיר: אני מנהלת את הנושא של דרי רחוב כבר עשר שנים.
מירי שעיר: לא, בעצם משנת 1991.
מירי שעיר: ההוסטל הוקם בשנת 1991 אנחנו יחד.
מירי שעיר: ובמשך השנים אני רואה הרבה הרבה מאוד שינויים, גם בקרב הנושא של ההתמכרויות לבד, כי אני מנהלת גם את היחידה לטיפול בהתמכרויות וגם יש את ההוסטל של דרי רחוב, ואני רואה שוני בכל התחומים האלה.
מירי שעיר: ישנה תופעה של אוכלוסייה שמגיעה אלינו עם הרבה מאוד בעיות או מחלות או הפרעות נפשיות, שזה מקשה מאוד על הטיפול.
מירי שעיר: זו אוכלוסייה אחרת שלא הכרנו קודם.
מירי שעיר: כמובן שגם ישנה תופעה של נשים, שלאחרונה הן גם מגיעות.
מירי שעיר: התופעה של דרי רחוב היא בעיקר תופעה של יותר מכורים לאלכוהול מאשר לסמים.
מירי שעיר: אני יכולה להגיד שזה תשעים ותשעה אחוז.
מירי שעיר: אני יכולה להגיד שגם בשנים האחרונות יש לנו נהירה של נשים, שמגיעות.
מירי שעיר: גם מבוגרות, שמסתובבות שהיו מקבצי נדבות למיניהם עם הסלים והתחילו להגיע.
מירי שעיר: ועיקר התופעה, שיצרנו קשר עם סל שיקום, עם גיטית, שהיא מרכזת את תחום שיקום של ועם שרה ריינר, כמובן, שהייתה גם אצלנו ואנחנו פשוט העלינו את הסוגיה, שיש לנו בעיה של בעיות נפשיות.
מירי שעיר: גם תחלואה כפולה.
מירי שעיר: נכון שהם משלמים לנו עבור אותה אוכלוסיה, אבל אנחנו מדברים על אוכלוסיה שמפנים אלינו זה קצה הרצף.
מירי שעיר: זאת אומרת, שהם נזרקו מ"קריית שלמה" נזרקו מהוסטלים ממקומות שהם דיור מוגן נזרקו מהכול ואז הם מגיעים אלינו.
מירי שעיר: עכשיו ההוסטל כעיקרון הוא של הרשות המקומית, עיריית חדרה.
מירי שעיר: וכמובן שאני כנציגת עיריית חדרה, אם יש מקרה בחדרה וזה לא משנה אם הוא חולה נפש, אם הוא אסיר משוחרר, לא משנה מה, אני ממונה לטפל בו.
מירי שעיר: ואז אני צריכה לקחת ולשקם.
מירי שעיר: מפעילה את המדריכים ומביאה אותם אלינו.
מירי שעיר: אחת הבעיות זה באמת הנושא של רופאים, שאנחנו צריכים לשלם.
מירי שעיר: יש לי שני רופאים במקום היום, שאני חייבת להחזיק.
מירי שעיר: נכון שעד לא מזמן הייתי מפנה אותם לבית חולים הלל יפה היה לנו קשרים שיצרנו, אבל זה מאוד מאוד מקשה.