GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דורון וילנר: ביוספטל, השנה, ולאילת יש מאפיינים מאוד מיוחדים בנושא של סמים ואלכוהול, ביולי השנה היו עשרה ילדים מתחת לגיל 14, שהגיעו למיון על הנושא הזה, חלקם בנות, על הנושא של אלכוהול בלבד, בלי לקחת סמים, כך שאני חושב שהנתונים הם מאוד מאוד מופחתים לעומת מה שאנחנו נתקלים.
דורון וילנר: כהורה בכוננות, יצא לי לטפל, כשהילדים שלי היו בגילאי 13, 14, בבני כיתה, זאת אומרת, עשינו מין אסיפת הורים, כי הורים אחרים מצאו את הילדים, והסיפורים האישיים כאן מראים שמעבר לניתוח שאני בהחלט מסכים, שליסה נתנה, זה בעצם מאפיין כמעט את כל השכבות של האוכלוסייה, הבעיה היא רק שהמענים בשכבות השונות הם מאוד מאוד שונים בנושא הזה.
דורון וילנר: הנושא של אלכוהול סמים ותקיפה מינית, הוא מאוד מאוד כרוך ביחד.
דורון וילנר: זה נכון שלא מצאו בדיקות מעבדה, אבל הסיפורים שאנחנו נתקלים בהם מצד נשים שמגיעות אלינו ביום שאחרי או ביומיים של אחרי, עם החשש – תבדקו, אם נדבקתי או לא נדבקתי, יש לי קטעים חסרים בסיפור של מה שהיה באותו ערב, הם בכמויות מאוד מאוד גדולות ויש פער בין היכולות המעבדתיות לתקף את הדברים האלה לבין החוויות שאנחנו אכן יותר ויותר שומעים אותם בשכיחות מאוד מאוד גדולה.
דורון וילנר: נאמר כאן כבר כמה פעמים, הנסיבות של האינטראקציה הן רפואיות, אבל המקור הוא מקור פסיכו-סוציאלי, בין שזה הלחץ החברתי של ה- Teenagers אל תשתה וההתרחקות מהמשמעת ההורים וכל הדברים האלה, ולכן גם דרכי הטיפול כאן חייבות להיות משולבות.
דורון וילנר: ד"ר הלפרין דיבר על היכולת הנמוכה מאוד של הקשב של הצוות הרפואי והסיעודי במלר"ד.
דורון וילנר: יש לנו בעיה מאוד גדולה של תקנון של עבודה סוציאלית במחלקות לרפואה דחופה, עדיין בחלק גדול מהמחלקות לרפואה דחופה, אין עובד סוציאלי ייעודי לנושא רפואה דחופה, זה הרבה פעמים עובד על קטע של תורנויות פה ושם, בין השאר.
דורון וילנר: היום אנחנו יודעים שעבודה סוציאלית ברפואה דחופה זה מקצוע עם ידע בתחום הזה שנרכש במשך הרבה שנים והוא צריך להיות גם מועבר הלאה ולא כפקקים פה ושם.
מוחמד ברכה: בכל חדר מיון יש שירות סוציאלי?
יעקב אסף: בוודאי.
פנחס הלפרין: לא בכל חדר מיון.
יעקב אסף: לא בכל חדר מיון?
מוחמד ברכה: שירות סוציאלי ייעודי.
פנחס הלפרין: יש הרבה בתי חולים שאין להם עובד סוציאלי שיש לו התמחות אישית, ייעודית, ברפואה דחופה.
יעקב אסף: בכל חדר מיון, בבית-חולים גדול, יש עובד סוציאלי, שהוא הכונן של מיון, שנותן לו מענה.
פנחס הלפרין: לא מתמחה קונקרטית ברפואה דחופה.
דני בודובסקי: יש לך עובד שלך של חדר המיון?
יעקב אסף: ודאי.
דני בודובסקי: שהוא רק שלך?
יעקב אסף: כן.
דני בודובסקי: אתה בית-חולים גדול, אבל המצב בארץ הוא לא כזה.
ליסה אמיר: יש לך גם עובדת סוציאלית של מיון ילדים?
יעקב אסף: לא לחוד.
ליסה אמיר: זו בדיוק הבעיה.
מוחמד ברכה: יש בתי-חולים גם ללא עובדים סוציאליים, ללא שירות סוציאלי בכלל?
דורון וילנר: שירות סוציאלי יש בכל בתי-החולים, העניין הוא שהזמינות והיכולות של תגובה והדוגמה שקיבלת משניידר זו דוגמה אחת.
דורון וילנר: אין תקנון לכוננויות והתוצאה היא שזמן התגובה הוא הרבה מאוד ארוך ולעתים הוא לא קיים בכלל.
דורון וילנר: יש בתי-חולים שמסתפקים בזה שהאחות או הרופא שמים מדבקה ובבוקר מגיע התורן ונותן תגובה.
דורון וילנר: אנחנו יודעים שחלק מההתערבות בשעת משבר, זה המיידיות.
דורון וילנר: העובדה ומבחינת התפישה המקצועית שלנו, כאשר יש אירוע לצד הטיפול הרפואי והסיעודי, אתה צריך גם לתת איזה שהיא הזדמנות לחלק הפסיכו-סוציאלי להופיע.
דורון וילנר: זה לא עומד במשוואה של היתה התערבות של עובד סוציאלי, מחר יהיה שינוי.
דורון וילנר: אבל את ההזדמנות אנחנו כן חייבים לתת, כי אנחנו יודעים שכל משבר כזה, וכניסה של אדם נורמטיבי לחדר מיון, היא אירוע משברי במשפחה.
דורון וילנר: אנחנו צריכים לנצל את הצומת הזאת לאפשר איזה שהוא שינוי, ליצור קשר.
דורון וילנר: גם אם השינוי, אני, כעובד סוציאלי ייעודי למיון, אתמול ראיתי מישהי, היא לא היתה פנויה לשיחה, אבל יש לי את הפרטים שלה.
דורון וילנר: אני אדבר אתה או שאני אדאג שבמקרה הספציפי הזה אני חושב שיותר נכון שעובדת סוציאלית אישה תעשה את זה, אז מחר-מחרתיים ידברו אתה.
דורון וילנר: נוצר כאן איזה שהוא קשר, יש איזה שהיא המשכיות.
דורון וילנר: ללא בניית התשתית, ללא הכשרה של הצוותים של המיון לגבי האופציה וללא תקנון של עבודה סוציאלית רצינית, גם בחלק של עבודה סוציאלית ייעודית במלר"ב, הדברים האלה מתקשרים מאוד.
דורון וילנר: עוד בעיות שיש לנו זה בעיה של חבירה או איתור הורים, כאשר זה קורה.
דורון וילנר: למשל, התפקיד של המשטרה הוא לא תמיד ברור.
דורון וילנר: המשטרה, תפקידה לאכוף חוק.
דורון וילנר: אבל האם תפקידה לעזור לי לאתר הורים של ילד קטין, שהגיע למיון?
דורון וילנר: והתגובות שאני נתקל מתחנות משטרה שונות, הן מאוד מאוד שונות.
דורון וילנר: חלק אומרים לי – זה לא בעיה שלנו, לא היתה פה עבירה.
דורון וילנר: חלק אומרים – זה לא בעיה שלי, אבל אני בכל-זאת אעזור לך.
דורון וילנר: והדברים הם מאוד מאוד באוויר בנושא הזה.
דורון וילנר: כאשר החלק היותר חיובי, לפחות בתל-אביב הצלחנו להקים, זה פורום שדואג לרצף טיפול בין המיון לבין גופי קהילה שאנחנו עובדים אתם.
דורון וילנר: אם זה עלם, אם זה מרפאת לווינסקי, או כל מיני גורמים אחרים שפועלים בתחומים האלה, אם שה הרשות למלחמה בסמים.
דורון וילנר: הקטעים האלה של רצף טיפול, מיון קהילה, הוא קריטי לעניין הזה.
ליאור ילין פריינד: אני מעלם, באמת בהמשך ישיר גם לליסה וגם לדורון.
ליאור ילין פריינד: אנחנו רואים באמת על הרצף טיפול שגם מבחינתנו מאוד קריטי, אבל כן אני רוצה לגעת באיזה שהיא נקודה שאני לא יודעת אם זה המקום לדבר עליה אבל כן חשוב שנהיה מודעים אליה, שרוב מי שאנחנו מדברים עליהם, בני נוער בקצה שהם מכורים לסמים ולאלכוהול, לא מגיעים למיון כי הם פשוט יודעים להשתמש.
ליאור ילין פריינד: זאת אומרת, מי שמגיע למיון זה אותם אלה שלא יודעים לשלוט בשימוש ורוב האוכלוסייה שאתה אנחנו מתעסקים והם מכורים לסמים, הם פשוט משתמשים באופן קבוע, יודעים לא לערבב, יודעים את הגבולות, ובגלל זה המספרים הם כאלה.
ליאור ילין פריינד: המספרים הם הרבה יותר, כאשר אנחנו מדברים על 5,000 שמתגלגלים לזנות ובכוונה אנחנו לא אומרים עוסקים בזנות, ואני מתחברת גם למה שליסה אמרה שהחלופה של תן לי ואתן לך, מבחינתם היא ממש לא, זה לא זנות ובמיוחד שהיום לשכב עם בחור זה מאוד רלוונטי, מאוד לגיטימי, גם בגילאי 14, בחורות מרגישות שיש להן החלטה, הן מרגישות נשים, הן מרגישות שיש להן החלטה על הגוף שלהן ואם הן צריכות להשיג את מה שהן רוצות להשיג, אז הן ייתנו מה שהן רוצות להשיג וגם ההתנסחות תהיה שהיא רוצה את זה יותר ממנו.
ליאור ילין פריינד: זאת אומרת, זה לא פעם שהנערה מסתכלת על עצמה בצורה שהתרגלנו אליה, ממש נערה יכולה ונערות, הרבה נערות משתמשות בביטוי אנסתי אותו, כפיתי עליו, לקחתי ממנו וזה בעצם מתאר את הלך הרוח ובאמת מי שמגיע לבתי-החולים זה או נערים נורמטיביים שהתגלגלו ולא ידעו איך להשתמש, או באמת במקרים שמעורבת תחלואה כפולה שגם בזה, זה עולם שלם, זאת אומרת מי הכתובת, אם זה בריאות הנפש, אם זה מיון, אם זה בכלל הכיוון הפסיכו-סוציאלי.
ליאור ילין פריינד: אז זה דבר אחד שהיה לי חשוב מאוד להגיד, שנשים לב.
ליאור ילין פריינד: באמת אנחנו מרגישים את הצורך ברצף טיפול ובמקומות שבהם רופאים יכלו להיכנס אתנו למערכת האיתור, זאת אומרת לרחוב, לתוך המרכזים שבהם מטפלים באותם חבר'ה שלא מגיעים למיון, ראינו הצלחה מאוד גדולה בין אם זה בכל הטיפול סביב אונס ומחלות מין ובין אם זה בלימוד של מה זה מנת שתייה ואיך שותים ובאמת ברגע שרופאים יוצאים ולצערי זה בהתנדבות, ולא שום דבר מעבר, לתוך המרכזים שלנו, אנחנו רואים את התרומה ואני לחלוטין מצטרפת לצורך של יותר תקנים ובתוך המיון לתת לצוות הרפואי תמיכה פסיכוסוציאלית ולדעת איך לטפל באותם נערים זה קריטי, אני לא יודעת אם צריך באמת להגיד עוד מילה על זה.
ליאור ילין פריינד: דבר נוסף שהיה חשוב לי להגיד זה באמת שאנחנו מזהים ירידה בשימוש בהרואין ויותר מעבר לסמים ביתיים, שזה אני מניחה גם הקושי בלזהות עם מה בדיוק מגיעים הנערים.
ליאור ילין פריינד: אם דיברו על מבסוטון, הבנתי, בוועדה אחרת, וחגיגת וכל מיני, פשוט עלים ששמים בתוך K2 או כל חומר ריסוס אחר, זאת אומרת, זה מה שאנחנו מרגישים יותר ויותר ברחוב ועלייה מאוד בשימוש באלכוהול תוך ירידה בגיל.
ליאור ילין פריינד: באמת, מתחת לגיל 14, מאוד נפוץ.
ליאור ילין פריינד: ואותם נערים גם הרבה פעמים ייעזרו בסביבה המיידית ולא ייפנו למיון.
ליאור ילין פריינד: זאת אומרת, יש פער מאוד גדול בין מה שאנחנו רואים ברפואה הדחופה, לבין מה שקורה בשטח, והרצף הטיפולי יכול לעזור לנו באמת להביא את אותם אנשים כן לקבל טיפול.
מוחמד ברכה: דני.
דני בודובסקי: רציתי לומר משהו מאוד קצר.
דני בודובסקי: צריך לעשות אבחנה של מי שמגיע לחדרי מיון, יש, כמו שאמר ד"ר הלפרין, יש את המזדמנים למיניהם, ובהם הרבה מאוד מאוד צעירים שאולי לא יודעים להשתמש, הם קצה קרחון, זאת אוכלוסייה שהיא מאוד משמעותית כי הם התנהגו התנהגות סיכונית שהובילה אותם למצב הרפואי המסכן.
דני בודובסקי: לכן, לאוכלוסייה הזאת במיוחד, יש חשיבות, חיוניות, שההתערבות תיעשה שם, אל"ף, בפן הרפואי, אבל במיוחד, בפן הפסיכוסוציאלי, כדי לעמוד על הנסיבות שהובילו כדי לעשות את הקשר מצד אחד מול הורים, מצד שני, גם אם צריך במקרי קיצור, עירוב של פקידת סעד או עירוב של גורמי רווחה, גורמי חינוך אחרים, אבל שיהיה קשר.
דני בודובסקי: המיקום בזמן שם הוא קרדינאלי.
דני בודובסקי: לאוכלוסייה האחרת, שהיא האוכלוסייה של "הקבועים" במירכאות, המכורים, האלכוהוליסטים, הנרקומנים וכדומה, היא אוכלוסייה עם מאפיינים אחרים לגמרי וצורת התערבות אחרת לגמרי.
מוחמד ברכה: אנחנו נרצה לשמוע את סגן נציב וולף.
מוחמד ברכה: הוא גם ראש מעבדת הסמים במשטרה, אבל הנציג היחיד של המשטרה.
אהוד וולף: אני לא אייצג את כל המשטרה.
מוחמד ברכה: אתה תייצג את כל המשטרה.
מוחמד ברכה: זה מה שיש, מה אפשר לעשות?
אהוד וולף: אחד היתרונות של מי שמדבר אחרי אחרים, שהוא יכול להתייחס גם לדברים, אז העלו לי ככה להנחתה.
אהוד וולף: יש לנו, אני ראש המעבדה האנליטית, המעבדה עוסקת בזיהוי כל הסמים שנתפשים, כל החומרים החשודים כסמים, שנתפשים במדינת ישראל.
אהוד וולף: אלכוהול, לא עסק שלי.
אהוד וולף: בעניין סמים, אז גם כן, הסמים המוכרים והידועים הם מוכרים וידועים והבעיה העיקרית היא עם הדברים המתחדשים שמתחדשים חדשות לבקרים ואחד הגורמים החשובים ביותר שלנו, שמאפשר לנו להכניס חומר חדש, חומר שהוא חדש מבחינתנו, חדש בשוק, לפקודת הסמים, זה מידת הסיכון שלו ומידת הנפוצות שלו, עד כמה הוא נפוץ.
אהוד וולף: וזה אנחנו יכולים לדעת הרבה מאוד מבתי-החולים.
אהוד וולף: משום שאם אנחנו תפשנו X מקרים, ואין מחקרים קליניים על החומרים האלה ולא ידענו בכלל שכתב דידי בנטור שגם לא יהיו מחקרים קליניים ואנחנו רוצים להיות צעד אחד לפני היצרנים ובעיקר המשווקים, אז אנחנו צריכים לקבל דיווח, אני חושב שאחת הדוגמאות הטובות ביותר, אבל היא, בעצם העובדה שאני מביא אותה מראה עד כמה היא נדירה, יולי 2007, 14 בני נוער, שיש אומרים שזה 18 ויש אומרים אפילו 21, שהגיעו אל השולחן של פרופ' היס מתים, מצריכה של חומר שנקרא PMMA, שזה למעשה היתה מנת יתר, הם חשבו שהם לוקחים אקסטזי MDML, למעשה יש לו מנגנון השהיה, ההשפעה לא הגיעה, הם לקחו עוד, מה שתואר כאן, ואז הם הגיעו בסופו של דבר במקרה הזה, אחד הכינויים של הסם הזה, בארצות-הברית, הוא Death, הוא מוות, ובדיוק בגלל התופעה הזאת.
אהוד וולף: זה תוך שבועיים נכנס לפקודת הסמים.
אהוד וולף: אבל חומרים אחרים נכנסים לפקודת הסמים בהיריון ארוך של פילים, זאת אומרת, בין תשעה ל- 12 חודשים במקרה הטוב.
אהוד וולף: הוזכר כאן הסיפור של הרחבת חוק הנגזרות, שהופעל כמין סעיף סל על ארבעה חומרים, על אמפטמין, מתאמפטמין קתינול ומתילקתינול שהם היו באמת הבסיס המבני לרוב החומרים.
מוחמד ברכה: ההבדל, שזה מתאפשר בתקנה ולא בחקיקה, זה לא אמור לקצר את התהליך, מבחינת זמן?
אהוד וולף: זה אמור לקצר את התהליך, בגלל שזה חקיקת משנה.
אהוד וולף: אבל ההליך כרוך בזה שאנחנו, וזה משום צניעות אני אומר אנחנו, מביאים את החומר לישיבה של הוועדה לחומרים פסיכו-אקטיביים, שמתכנסת ארבע פעמים בשנה, זאת אומרת פעם ברבעון, ואז אני צריך לחכות פעם בשלושה חודשים ושלושה חודשים, משכנעים.
אהוד וולף: ועדה בין משרדית שיושבת ברשות למלחמה בסמים, נציגים של כל משרדי הממשלה הרלוונטיים, צריכים לשכנע אותם בנחיצות של הוספת חומר לפקודה.
מוחמד ברכה: מה הבעיה לכנס אותם בתדירות יותר גבוהה?
אהוד וולף: אין בעיה.
אהוד וולף: אבל שוב, אני צריך לבוא עם כלים.
מוחמד ברכה: אני חושב שאם יש חשד לגבי חומר אחד, אפשר לכנס אותם אד הוק, לטפל בעניין הזה.
אהוד וולף: אם כבר ניתנה לי, הכנסתי רגל בדלת, אז אני אשמח להסביר את זה.
אהוד וולף: תעצרו אותי, כי אני מסוגל לא להפסיק.
אהוד וולף: פקודת הסמים היא, הענישה שכרוכה בצידה היא מאוד גבוהה, זה 20 שנות מאסר ואני מרגיש ואני חושב שכולנו צריכים להרגיש אחריות כבדה מאוד, כאשר מאשימים מישהו בהאשמה כל-כך חמורה, שהיא שקולה להריגה, שאכן אנחנו מאשימים אותו בהאשמה צודקת ואז צריכים להיות קווים מנחים או קריטריונים, להכללה של חומר מסוים בפקודת הסמים.
אהוד וולף: ואת זה אני דורש כגורם שבדרך-כלל מכניס את החומרים לפקודה.
מוחמד ברכה: אנחנו לא מדברים על קלות ראש.
מוחמד ברכה: אנחנו מדברים על תדירות גבוהה יותר מבחינת זמן, כדי לכנס את אותה ועדה שאמורה להחליט.
מוחמד ברכה: לא שיעשו עבודה חפיפניקית.
אהוד וולף: חס וחלילה.
אהוד וולף: הבעיה היא לא בוועדה, הבעיה היא אחר-כך אצל גורמי משרד הבריאות ואלו שצריכים להכין את הצעת החוק ובאישור של שר הבריאות שאנחנו יודעים שאין לנו שר בריאות וזה ראש הממשלה שצריך לחתום אחרי שוועדת העבודה והרווחה של הכנסת כבר אישרה את זה, וכבר היו מקרים מעולם וכל דבר שאני אומר, רמוז במקורות.
אהוד וולף: ברגע שאני מדבר על הכנסה של חומר לפקודה, אני צריך לשכנע את הוועדה, אני או כל אחד אחר, זאת אומרת, יכול להיות גורם במשרד הבריאות שאחראי על ייבוא של סמים וחומרים מסוכנים לארץ או גורם במשרד החקלאות, מי שזה לא יהיה, קבענו לפחות שלוש אמות מידה חשובות, מרכזיות, להכללה שאחת או יותר מהן, תהיה כהבנתכם.
אהוד וולף: אחד זה סיכון אפשרי או ידוע של החומר הזה, המקום שבו נתפש החומר או הסיטואציה שבה הוא נתפש, כלומר לא מישהו ייבא את זה כחומר חיזוק לסוליות נעליים או מפעל אלקטרו-כימי או מה שזה לא יהיה, האם זה מופיע בפקודות הסמים בחוץ לארץ, ואנחנו לא פוחדים להיות הראשונים, אבל עדיף לנו להסתמך על עבודה שעשו אנשים אחרים ואיזה שהיא חוות-דעת מקצועית שתגיד שהחומר הזה צפוי להיות מסוכן.
אהוד וולף: זאת אומרת, נניח שהמבנה הכימי שלו דומה לחומרים אחרים, התגלו מקרים כאלו.
מוחמד ברכה: למה הנקודה השנייה חשובה, אני לא הבנתי.
אהוד וולף: כי אם זה כבר מוכנס בפקודת סמים זרה.
מוחמד ברכה: לא, אני מתכוון סוליית נעליים וכו'.
אהוד וולף: כי למשל, GBL או GHB, משתמשים בו לניקוי משטחים לפני ציפוי בתעשייה המאוד עדינה של האלקטרוניקה.
מוחמד ברכה: מחסניות דיו משתמשים כדי להפעיל מדפסת, אבל הסתבר שמשתמשים בדברים אחרים.
אהוד וולף: אז אני אומר, לדוגמה GBL או GHB.
אהוד וולף: ברגע שאני הופך את החומר הזה לחומר שהוא סם מסוכן, אז כל הסיפור של הייבוא שלו הרבה יותר מסובך, השמירה שלו, התיעוד, הדיווח על כל מיליגרם שהלך לאיבוד או כל מיני כאלה דברים, נעשים הרבה יותר מסובכים.
אהוד וולף: כשאני רוצה ללכת על סעיפי סל והוזכר כאן המבסוטון, אז המבסוטון זה קנבואידים סינתטיים, זאת אומרת, זה עלים שמוספג בהם חומר סינתטי, שהוא דומה מאוד מאוד דמיון קלוש ל- THC, כלומר לחומר הפעיל בקנבוס, אלא שהוא פותח בין השאר באוניברסיטה העברית, שני מומחים יש בעסק הזה, אחד זה פרופ' רפי משולם שלנו וזה כל החומרים שנקראים HU זה Hebrew university ואחר-כך מספר, והחומרים שנקראים JWH, שזה אדון לא יודע מה, לא זוכר ג'יימס נדמה לי הופמן, זה ה- H, שאני מתכתב אתו, הוא נורא נחמד ומוכן לעזור וזה יפה מאוד.
אהוד וולף: הם ניסו למצוא חומרים שמשפיעים על אותם רצפטורים במוח שה- THC פעיל עליהם והם לא כל-כך דומים מבחינה כימית ל- THC, כך שאני לא יכול להפעיל עליהם איזה שהוא סעיף סל כמו שהפעלנו על האמפטמינים ומתאמפטמינים.
אהוד וולף: אז זה בעיה.
פנחס הלפרין: תעשו סל לפי הרצפטור.
אהוד וולף: אבל אז אני נכנס למחקר קליני.
פנחס הלפרין: אני רציני.
אהוד וולף: לא, ואז זה נכנס למחקר קליני.
אהוד וולף: כי מי יוכיח לי שחומר פלוני פעיל על הרצפטור ולא חומר אלמוני?
אהוד וולף: זה כבר סיפור אחר.
אהוד וולף: בקיצור, לא נשתף אתכם בבעיות שלנו.
אהוד וולף: מה שאני מבקש מצד אחד ומה שאני רוצה לסייג את עצמי מהצד השני.
אהוד וולף: הבקשה מצד אחד היא לדווח ושאנחנו נהיה בין המוטבים של מאגר מידע כזה אם וכאשר יקום, כאשר מה שמתבקש זה לא רק, אנחנו לא עושים בדיקות על נוזלי גוף, כלומר, זה עושה מעבדה בתל-השומר, טוקסיקולוגיה בתל-השומר, זה היה שם גופר, יש שלמה אלמוג, מיכל, הם אלה שעוסקים בדברים האלה.
אהוד וולף: אני מתעסק במטריה, בחומר, שנבלע או הוזרק או הוסנף.
אהוד וולף: אם מגיע מישהו למיון ויש לו בכיס עוד מהקפסולה או יש לו בבית או יש לחבר מהקפסולה, נורא חשוב לי לקבל אותה, כי אז אנחנו יכולים לעשות את הקישור.
פנחס הלפרין: אין סיכוי.
אהוד וולף: עוד פעם, אם אפשר ולהסביר שזה לטובתם.
אהוד וולף: וכאן אני, ואז אנחנו נדע גם כמה מקרים, גם מה הסיכון שהם גרמו ואז נוכל לבוא לוועדה ולשכנע אותה ביתר קלות וגם יהיה לנו מיפוי הרבה יותר טוב של הדברים האלה.
אהוד וולף: דבר אחד.
אהוד וולף: דבר שני, שזה שוברו בצידו.
אהוד וולף: אם אנשים ידעו, ואני חושב שנרמז על כך לפני כן.
אהוד וולף: אם אנשים ידעו שיש מין מאגר מידע כזה, הם אולי יחששו להגיע למיון.
אהוד וולף: וחס וחלילה, שנגרום למצב כזה.
אהוד וולף: זה כמו שעובדים זרים יפחדו להגיע למיון או שחבר של עובד זר, שהוא עובד לא חוקי, פחד ללוות את החבר שלו למיון, כי אמרו – בחולה לא יפגעו, אבל המשטרה תתפוש אותי, כך החבר של זה שהשתמש, הם הרי השתמשו ביחד, וזה יודע לצרוך וההוא לא יודע, אנחנו פוחדים שהם לא יגיעו ואת זה צריך, אני לא רוצה להיראות כשוטר הרע, בעניין הזה.
אהוד וולף: לשם אני רוצה לבוא בלבוש אזרחי, עם החלוק הלבן שלי, כחלוק מעבדה.
אהוד וולף: זאת אומרת, להגיד שבסופו של דבר אנחנו גוף אוכף, אנחנו רוצים לפעול למען החברה, אבל הרפואה והביטחון האישי של האוכלוסייה, חשוב לנו לפני הכל.
יעקב אסף: רק להעיר דבר קטן, אם אפשר.
יעקב אסף: אני חושב שאלא אם יש שפע של כסף ויש לכם תקציבים לכל הדברים, אני חושב שברפואה הדחופה לא צריך להשקיע שום דבר בעניין הזה.
יעקב אסף: ככה אני חושב.
יעקב אסף: הסמים והאלכוהול הם לא בעיה רפואית.
יעקב אסף: הם לא בעיה רפואית.
יעקב אסף: אני לא אמרתי שהם לא גורמים בעיה רפואית, להפך, הסברתי למה כן, יש מקרים, אבל זה הקצה של הקצה של הקצה.
יעקב אסף: וגם ליזה אמרה שבאים אליה בממוצע בין אפס לעשרה בשבוע, עשרה בשבוע זה היה הרבה, אז נניח ממוצע חמישה בשבוע, אז בשנה 52 שבועות זה 250 איש, יש לכם בין 30 ל- 40,000 איש בשנה.
ליסה אמיר: 55.
יעקב אסף: 55, ודאי טוב, אז האחוז האנשים שבא אליהם הוא בערך חצי אחוז, פחות מאחוז, שבא בגלל ענייני סמים.
יעקב אסף: אז לכן אני אומר שצריך לעשות, להשתדל להכניס בכינוסים שלנו של רפואה דחופה, לעורר את העניין עם פרוטוקולים ולחשוב על הדברים האלה לא מעבר לזה, בהנחה שאנשי הרפואה הדחופה כמו בדברים אחרים יעשו את מלאכתם אמונה.
יעקב אסף: אני חושב שנגע הסמים והאלכוהול, יש מיליון דברים אחרים שצריך לעשות בחוץ כדי לא להגיע בכלל למצב הזה והדוגמה הכי טובה, זה לדוגמה מה שנעשה בענייני שתייה בכלל ונהיגה.
יעקב אסף: ואני רואה בזה השפעה רבה ונעשו פה שני דברים, שהם שניהם מצוינים, אחד – הסברה, ושיטת המקל והגזר, והמקל כאן הוא חזק.
יעקב אסף: יש הרבה אנשים, כמו שאמרנו, מהחברה הטובה, שהיום מאבדים את הרישיון שלהם בגלל שהיום תופשים אותם בכל צומת.
מוחמד ברכה: אנחנו עוסקים בעניין הזה לאורך כל השנה.
מוחמד ברכה: הישיבה הזו מוקדשת לאותו חלקיק שאתה אומר שהוא אחד אחוז, אנחנו רוצים דווקא לטפל בעניין הזה.
מוחמד ברכה: זאת אומרת, שאר הדברים הם עומדים על סדר יומה של הוועדה לאורך כל השנה ואנחנו מטפלים.
פנחס הלפרין: אני רק מבקש לחלוק על ד"ר אסף בעניין הזה.
פנחס הלפרין: הגישה שלי היא שונה לגמרי.
פנחס הלפרין: אני לא חולק על העובדות, מספר האנשים שמגיעים אלינו בגלל תופעות לוואי של סמים ואלכוהול, הוא אחוז קטנטן כפי שכבר נאמר, בגלל הצריכה.
פנחס הלפרין: אבל חשיבותם בזה שהם השפיץ של ההר.
פנחס הלפרין: וכשאנחנו תופשים את הסימנים וכשאנחנו, הנה, פה יש עבודה שאנחנו פרסמנו לפני כמה חודשים על אקסטזי, שמיפתה פעם ראשונה את ההיפגעות מאקסטזי בארץ, כפי שהיא מגיעה לחדרי המיון, כשאנחנו תופשים את השפיץ הזה ואנחנו משתמשים בו כמנוף, גם לחינוך מצד אחד, וגם לזיהוי מצד שני, שאנחנו לא יכולים לעמוד בו כרגע אלא אם יאפשרו לנו לעמוד בו, לכן אמרתי שאנחנו לא נדווח כרגע, יש בו כוח רב.
פנחס הלפרין: לא בכוח שמטפל ב- 500 האיש שמגיעים אלי בשנה בכלל אלכוהול, כמובן.
מוחמד ברכה: OK.
מוחמד ברכה: אנחנו צריכים לסיים.
מוחמד ברכה: בבקשה, ד"ר אמיר.
ליסה אמיר: אני רציתי רק להוסיף לגבי המעבדה.
ליסה אמיר: למיטב ידיעתי, ואתם יודעים יותר טוב ממני, המעבדה היחידה בארץ שאם אנחנו רוצים לשלוח דגימות של נוזל גוף, על-מנת להוכיח אם יש איזה שהוא סם, זה רק דרך תל-השומר.
ליסה אמיר: ממה שאני מבינה גם כן באופן משפטי, הנושא הזה הוא מאוד בעייתי כי אין לנו Chain of evidence.
אהוד וולף: עם ברקוד?
ליסה אמיר: אני באה מארצות-הברית שהיינו עושים את זה, זה נעשה בצורה אחרת לגמרי.
ליסה אמיר: מה שאני רוצה להגיד זה אנחנו, אם אני רוצה לשלוח דגימה לתל-השומר, באופן רשמי זה עולה מעל אלף שקלים, על-מנת לעשות את האבחון.
ליסה אמיר: לא מעט פעמים זה נעשה בשבילי, כי אני מתעניינת בזה על בסיס של טובה אישית, אני מתקשרת ואומרת – יש לי מקרה מאוד מעניין, מאוד מסקרן, האם אתה יכול להשלים לי את כל הגסקוומוטוגרפיה וכל מה שצריך פה, על-מנת לעבד את זה עד הסוף, שזה באמת לא שיטה.
ליסה אמיר: אני חושבת שבאמת אולי חבל שאין נציג שם, אני חושבת, אם אתם רוצים לדעת מה קורה בשטח, צריך להיות לנו כלי שהוא זמין וזול ומשפטי, שאנחנו יכולים לשלוח דגימות של שתן, דם, נוזל קיבה, מה שאנחנו רוצים, על-מנת באמת לאתר את הדברים האלה.
ליסה אמיר: הדבר היחיד שאני יכולה לקבל ממיון בלי בעיות זה אלכוהול.
ליסה אמיר: כל שאר הסמים, יש לי את השקים האלה לשתן, זה בזבוז.
קריאה: חבל על הזמן.
ליסה אמיר: נכון.
קריאה: אני לא מסכים.
קריאה: ממש לא מסכים.
ליסה אמיר: אנחנו משתמשים בזה לקטנים, לא לנוער.
יעקב אסף: בזה משתמשים כשבאים במצב פסיכוטי, זה הכלי הראשון שיש לנו, שזה לא רק סתם פסיכוזה, אלא לקחו.
אהוד וולף: אתה צודק, זה מה שגם אני עושה במעבדה.
מוחמד ברכה: רבותיי, אני רוצה להודות לכולם, אני יכול להעיד על עצמי שזו אחת הישיבות המרתקות בתקופת עבודתי בראשות הוועדה הזו והערבוב של הדברים והכניסה של התחומים אחד בתוך השני היא גם בעצמה מרתקת, אבל היא בעייתית, מטבע הדברים.
מוחמד ברכה: אני רוצה להודות במיוחד למנהלי המחלקות בבתי-החולים המובילים בארץ, שבאו והתפנו מעיסוקיהם החשובים ובאו ואמרו את מה שאמרו.
מוחמד ברכה: אני לא רוצה לסכם מעבר או להטיל על משרד הבריאות מעבר למה שהוא הטיל על עצמו.
מוחמד ברכה: זאת אומרת, הם קבעו מה הצרכים, ומשרדי ממשלה הם לא לובי ולא קבוצות לחץ ולא גוף מחאה אלא גוף שאמור לבצע מדיניות ולכן גם בהקשר של תקנון וכוננויות, גם בהקשר של מה שנאמר על מאגרי מידע, על החלפת מידע עם המשטרה ומעבדת הסמים, גם עניין הטיפול הפסיכו-סוציאלי והצורך באנשים מקצועיים בחדרי מיון, אלה הנושאים שנאמרו לאורך כל הישיבה, אבל בעצם הם מסוכמים ומתומצתים באותו דף אחרון שהוגש על-ידי משרד הבריאות.
מוחמד ברכה: לכן, אנחנו נקבע תקופה מסוימת שאנחנו נבקש שמשרד הבריאות יבוא וידווח בעקבות הישיבה ובעקבות מה שהועלה על-ידי אנשי מקצוע מובילים, מה עושים ומה נעשה ומה מתכוונים לעשות על ציר של זמן, לא רק בתור תקוות וכל מיני צרכים שהם כתובים על נייר.
מוחמד ברכה: אני רוצה שוב להודות לכולם ואני מקווה שניפגש עם דברים קונקרטיים יותר, כשמשרד הבריאות יהיה ערוך ומוכן להביא את הדברים.
מוחמד ברכה: שלום לכולם וברוכים הבאים, אנחנו מתחילים את ישיבת הוועדה למאבק בנגע הסמים.
מוחמד ברכה: על סדר היום עומד נושא טיפול הרשויות בסמי הפיצוציות.
מוחמד ברכה: נתייחס היום לשני כיוונים עיקריים.
מוחמד ברכה: הכיוון הראשון הוא ברמה של השטח ומה קורה בשטח מבחינת הטיפול האמיתי, והכיוון השני הוא מסלול החקיקה הנדרשת על מנת לכסות את החומרים שמופצים לפיצוציות.
מוחמד ברכה: אני רוצה לברך את האורחים שלנו, תלמידים מבית הספר יגאל אלון ברמת השרון.
מוחמד ברכה: אם תרצו להשתתף בדיון תעבירו לי פתק ואני אאפשר לאחד או שניים מכם להביע את דעתכם.
מוחמד ברכה: מאוד מעניין אותנו מה אתם חושבים על העניין כי זה נוגע לבני נוער.
מוחמד ברכה: אני מבקש מראש הרשות הלאומית למלחמה בסמים ובאלכוהול להתחיל.
יאיר גלר: תודה רבה ובוקר טוב לכולם, הנושא שאנחנו עוסקים בו היום הוא אחת הסוגיות היותר מטרידות את הנוער ואת הרשויות, משום שעצם הימצאותם של סמים – לא רק ברחוב סוקולוב ברמת השרון אלא גם בהרבה מקומות אחרים – יצר למעשה מצב בו הרשויות נתנו דעתם בשנים האחרונות יחד עם הרבה מדינות המערב.
יאיר גלר: גם במערב אירופה, ארצות הברית והמזרח הרחוק – אוסטרליה וניו-זילנד, הרבה מדינות נכנסו לתהליך של חשיבה – כיצד למנוע את אותה צרה.
יאיר גלר: כדי לסבר את האוזן, בשנת 2009 ארבעים ושבעה אלף בני נוער בגילאי שנים עשר עד שמונה עשר הודו שהם צורכים את אותם סמי הפיצוציות.
יאיר גלר: אכן, למשך שנים רבות המדינה לא ידעה איך להתמודד עם הנושא משום שהחקיקה, ותכף נשמע את סקירת משרד המשפטים, לא יכלה למנוע את הפרצות והכניסות של חומרים חדשים לשוק הסמים.
יאיר גלר: הדברים הטרידו לא רק את הרשויות אלא גם את הקהילה וההורים, משום שאנחנו הרבה פעמים באנו בטענות להורים שהם לא מסוגלים לייצר הרתעה לנער ולנערה הצעירים.
יאיר גלר: הפרצה הלכה וגברה, במיוחד לאור כך שבשנה האחרונה שרר יובש משמעותי בשוק המריחואנה והחשיש, ואת האלטרנטיבה שהצעירים חיפשו הם מצאו היטב בפיצוציות.
יאיר גלר: לשמחתי לפני שנה התקיימה וועדה בראשותו של אורי אסטליין, ראש תחום אכיפה, אשר יושב איתנו פה.
יאיר גלר: היו שותפים לוועדה כל משרדי הממשלה יחד עם משטרת ישראל והחל מיולי-אוגוסט השנה הפרצה הזו נסתמה בכך שכשמונים עד תשעים אחוזים מסמי הפיצוציות אסורים היו לשיווק והפצה וזאת משום שאנחנו הלכנו לכיוון שונה ולקחנו את המשפחה, את השורשים של הסם.
יאיר גלר: אם עד לפני שלושה חודשים היה ניתן להוסיף מולקולה של חומר ולקרוא לכך בשמות אחרים יצירתיים, אז בקיץ האחרון נסתמה הפרצה משום שהלכנו לשורשים.
יאיר גלר: כל הסמים שנמכרים אינם יכולים להימכר היום, ואם יימכרו מדובר יהיה בעבירה חמורה מאוד.
יאיר גלר: אני חייב לומר בהסתייגות שלפני שבועיים-שלושה נתקלנו בתקשורת בסם המלאכותי קנאבינואיד סינטטי שנמכר תחת השם "מבסוטון", מדובר בעוד פרצה שנצטרך לסתום.
יאיר גלר: עד היום שמונים עד תשעים אחוזים היו סמים טבעיים ואיתם הרי הצלחנו לסגור את הדלת, הרי אותו סם חד מלאכותי גם הוא להערכתנו תוך חודש נביא את העניין לכנסת וזו תיתן דעתה על העניין עם המלצות.
יאיר גלר: גם כאן מדובר בשלוש משפחות עיקריות שאנחנו יודעים לזהות את המשפחות הללו, לאחר שהוועדה שתתכנס בראשות תמליץ המלצתה לכנסת אני יכול להעריך שהכנסת תקבל את המלצתנו וגם את הפרצה הזו אנחנו נוכל לסגור.
יאיר גלר: תמיד יהיו עוד גורמים יצירתיים כאלה ואחרים ואנחנו במעקב צמוד רוצים להמשיך להיות מובילים בעולם יחד עם כל מדינות המערב, ואני מעריך שנצליח.
מוחמד ברכה: תודה למר גלר, לפני שנמשיך אני רוצה להעלות כמה סוגיות שאני מקווה שהמשתתפים בדיון תתייחס אליהם, וגם הרשות.
מוחמד ברכה: מה הכלים העומדים לרשות הרשויות, ומה חסר - אם בחקיקה או באמצעים?
מוחמד ברכה: . אחרי הכנסת התיקון לגבי החומרים ונגזרותיהם מהם אפשר להפיק את אותם סמים, האם אתם חושבים שיש מקום להרחיב בחקיקה כדי לקבל אפשרויות מתהוות ולא לחזור שוב לכנסת?
מוחמד ברכה: כלומר, שיהיה מנגנון שישלב בין הדרגים המקצועיים במשרדי הממשלה השונים ויעבור באישור וועדת הכנסת הרלוונטית.
מוחמד ברכה: אלו שתי שאלות שאנחנו מעוניינים לשמוע מה אתם חושבים עליהן אבל בעיקר אנחנו רוצים לצאת היום עם תיאור – למה אנחנו נכשלים באכיפת הפצת הסמים הללו בפיצוציות כחברה וכרשויות?
מוחמד ברכה: זהו לא רושם, אלא מציאות.