GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דב בארי: כל נושא תקציבי ייסגר במסגרת הדיונים על התקציב.
דב בארי: כשיגיע משרד הרווחה, שר הרווחה או שרים אחרים שמחליטים לקחת את הנושא תחת חסותם ויחליטו לקדם את הנושא ולשים אותו בראש סדרי העדיפויות שלהם, יהיה מענה.
דב בארי: יהיה מענה עד כמה שניתן.
דב בארי: אבל הדברים האלה נסגרים תמיד בסדרי העדיפויות של הממשלה כי היא מאשרת את התקציב, את העוגה וחלוקתה, זה לא אגף התקציבים במשרד האוצר אלא הממשלה.
דב בארי: תבוא הממשלה, יבוא שר הרווחה ויגיד ששמים את זה בראש סדרי העדיפויות שלהם נדע לתת מענה.
מוחמד ברכה: התשובות של האוצר הן התשובות הצפויות.
מוחמד ברכה: אין חדש ודבר לא מפתיע.
מוחמד ברכה: תמיד יש סדר העדיפויות וכדומה וכדומה.
מוחמד ברכה: לפני שבוע דנו בעניין בהעלאת שכר המינימום והממשלה התעקשה על מס הכנסה שלילי.
מוחמד ברכה: מס הכנסה שלילי צריך לבוא מקופת המדינה.
מוחמד ברכה: העלאת שכר המינימום צריכה לבוא מהמעסיקים.
מוחמד ברכה: הממשלה היא בעד שהמעסיקים שלא ישלמו ובעד שהמדינה תממן את מס ההכנסה השלילי.
מוחמד ברכה: כאן מדובר על סכומים אדירים.
מוחמד ברכה: אבל כשמדובר על עוד 5, או 10 מיליון שיחסכו בסופו של 100 מיליון יש בעיה.
מוחמד ברכה: זה דיון אידיאולוגי ולא רק תקציבי.
מוחמד ברכה: אנחנו נסכם את הישיבה.
מוחמד ברכה: ראשית, אני רוצה לברך את הרשות לשיקום האסיר שבמגבלות בלתי אפשריים מנסה לקדם מהלכים חשובים לשיקום האסירים במדינת ישראל, ובנוגע לוועדה בתחום שיקום אסירים שנאסרו על רקע סמים.
מוחמד ברכה: אנחנו מעריכים את העבודה וחושבים שיש מקום לפעול דווקא בימים אלה, כמו שאמר דב בארי כרגע, בימים שעובדים על התקציב החדש כדי להגדיל את התקציב שלא השתנה מזה עשר שנים.
מוחמד ברכה: זה מצב בלתי נתפס ובלתי אפשרי.
מוחמד ברכה: הוא מצביע בצעם על קהות חושים מוחלטת לאותה מגזר אנשים שבהעדר אפשרויות  לקליטה בחיים הנורמטיביים הבררה היחידה בשבילם היא לחזור למקום ממנו יצאו, כלומר בתי הכלא.
מוחמד ברכה: נכון אמר חיים מהל שלא נעים לדבר על מצוקה חברתית במונחים של חסכון, אבל זה חסכון.
מוחמד ברכה: כפי שהתוודעתי במהלך כהונתי בתפקיד כיושב ראש הוועדה, זה נושא שפרוס על הרבה משרדי ממשלה ולפעמים הפריסה הזאת יוצרת לא רק  סרבול אלא איבוד כתובות.
מוחמד ברכה: לכן אני מציע לקבל את הצעתו של המנהל הכללי של המשרד לענייני מיעוטים.
ברק דרור ונדרמן: ערבים, דרוזים וצ'רקסים.
מוחמד ברכה: באימפריה הגדולה יש את כל המיעוטים.
מוחמד ברכה: אתם הרשות לשיקום האסיר בשיתוף המשרדים הרלוונטיים תעבדו תכנית עם הגדרה תקציבית.
מוחמד ברכה: נכנס דיון נוסף עם המשרדים השונים ואפשר לקיים אותו גם אצל ראש העיר נצרת.
מוחמד ברכה: התוודענו כאן, ולא בפעם הראשונה לבעיה ולהיקפה.
מוחמד ברכה: אנחנו צריכים לנסות לחבר ראיה כוללת לגבי הפתרון.
מוחמד ברכה: אני חושב שהפתרון לא כרוך בתקציבים מטורפים וגדולים.
מוחמד ברכה: אין ספק שזה מתבקש.
מוחמד ברכה: הדיון הזה מתחבר מטבע הדברים לדיון הבא כי אנחנו נדבר באותו נושא אבל בראיה רחבה וארצית יותר.
מוחמד ברכה: אבל בכל הקשור למגזר הערבי הוסטל אחד של 14 מיטות עם רשימת המתנה של לפחות 20, זה אומר שצריכים הוסטל נוסף.
מוחמד ברכה: בואו לא נקדים את המאוחר ונערוך דיון נוסף.
מוחמד ברכה: את זה נעשה.
מוחמד ברכה: אני מודה לכל הנוכחים ונפגש כשיהיו לנו פתרונות טובים יותר.
מוחמד ברכה: בוקר טוב, אני מתכבד לפתוח את הישיבה.
מוחמד ברכה: קבענו את הישיבה הזאת בתוך הפגרה לאור שלושה אירועים.
מוחמד ברכה: אירוע אחד לא מזדמן, אבל שניים שמחייבים את התייחסותה של הוועדה.
מוחמד ברכה: העניין הראשון אותו מידע שהתקבל על מיצוי המכסות לקבלת מטופלים לטווח ארוך ותחנות לחלוקת מתדון, הדבר הזה נראה בעינינו כדבר שהוא בלתי סביר לחלוטין, מאז ומתמיד היו רשימות המתנה, אבל המצב הנוכחי זו הודעה שאי אפשר לקבלה, זה דבר מסוכן מאוד שאי אפשר להשלים איתו בשום מינהל תקין, אנשים זקוקים לטיפול.
מוחמד ברכה: אני חושב שאנשים שזקוקים לטיפול במחלות אחרות ושם אין שום הבדלה ואין שום מכסה, דווקא אותם אנשים שעלולים להידרדר, עלולים להיזרק לרחוב, עלולים לפספס טיפול שקיבלו במרכזים אמבולטוריים, או בבתי הכלא, זה דבר שהוא לא מתקבל, לכן אנחנו רוצים לשמוע את משרד הבריאות.
מוחמד ברכה: הנושא השני – העיצומים של העובדים.
מוחמד ברכה: יש לנו יסוד להניח שעצם ההוצאה של אותם מרכזים במכרזים מעמידים את העובדים במצב של אי ודאות – אם כל שלוש שנים ייכנס לשטח הזה מפעיל חדש, יכול להיווצר מצב שהעובדים האלה יהיו במצב של עובדים קבועים זמניים באופן כללי, והדבר הזה מחייב התייחסות.
מוחמד ברכה: אני חושב שהנושא של העיצומים צריך להיסגר במשא ומתן מואץ בין משרד הבריאות לבין העובדים.
מוחמד ברכה: לכן אני כבר אומר עכשיו שאנחנו לא ננהל משא ומתן לא במקום משרד הבריאות ולא במקום העובדים, אלא אנחנו נרצה לשמוע ונשמור בצורה שתבטיח את זכויותיהם של העובדים ואת ההתנהלות התקינה של אותם מרכזי מתדון.
מוחמד ברכה: הדבר השלישי שהוא עקרוני, שאנחנו חוזרים עליו מאז ומתמיד, ללא קשר לפרטים של אותו מכרז של הפעלה שהתפרסם ועכשיו מתעכב בגלל דיונים בבתי משפט, עצם העובדה שהטיפול הזה יוצא מידי המדינה, או מידי קופות החולים זה דבר לא תקין כפי שלא ניתן להוציא מחלות אחרות לשוק הפרטי – היה ראוי שהמטופלים האלה יישארו באחריות המדינה וקופות החולים.
מוחמד ברכה: אני מרגיש חובה לומר את הדבר הזה באופן עקרוני, פשוט עכשיו כשמדברים על אין מכסות, מפנים את האנשים, אומרים שמי שרוצה לקבל טיפול הוא יכול ללכת למרכז של משרד הבריאות "יסעור" יפו, ואם המרכז הזה יכול לקבל אנשים ללא הגבלה, למרות שאין דבר שהוא ללא הגבלה, אבל מבחינת הזכות לפנות אליו, אני חושב שאפשר להכליל את העניין הזה למקומות אחרים.
מוחמד ברכה: אני מציע שנשמע את משרד הבריאות תחילה, ואחר כך נמשיך הלאה.
בועז לב: אני חושב שהנושא הוא יותר מאשר חשוב, ואני מברך את ראש הוועדה שהעלה את זה בזמן הפגרה.
בועז לב: אני חושב שזה נושא שהוא מעיק ומציק גם למשרד הבריאות, כמו הרבה דברים אחרים, הוא נושא שעיקרו הוא תקציבי ופרט לכסף אין כאן שום נושא אחר שעומד בין המטופלים לבין קבלת הטיפול, והתורים שנוצרים מדאיגים אותנו ומביאים אותנו גם להעלות את הצרכים האלה בפני האוצר.
בועז לב: בשלוש השנים האחרונות היתה תוספת של 150 מטופלים לשנה, ל-2011 עדיין הדבר הזה איננו סגור.
בועז לב: אבל לפני שאמשיך, אודה לד"ר רושקה ולד"ר לובין שיציגו בפורטרוט איפה אנחנו עומדים.
מוחמד ברכה: גם להתייחס לאותו עניין שבמסגרת המכרז שפורסם דובר על אפשרות של 30% יותר לא פחות.
דוד אזולאי: לא פחות.
מוחמד ברכה: אנחנו מקווים שיהיה פחות מתוקף חוסר הביקוש, 	אבל הביקוש עולה למרבה הצער.
מוחמד ברכה: אבל אם במכרז אומרים מראש שיש אפשרות או מרווח של 30%,  למה לא מחילים את זה על המצב הנוכחי, עכשיו?
מוחמד ברכה: - עוד 30% היה פותר את הבעיה לדעתי.
גדי לובין: הפתרון ל-2010 הוא פתרון לטווח הקצר מן הסתם, הוא בדיוק הדבר שאתה מעלה כאן.
גדי לובין: אנחנו אמורים להגיש לועדת מכרזים בהליך מהיר את האישור להרחיב, להגיע לתקרה של אותם 30% ולזה גם יש לנו תקציב - שווה ערך ל-900 אלף שקלים, כך שזה אמור לשנה הזאת לתת מענה סביר, כולל אנשים שמשתחררים מהכלא - מענה סביר לשנה הזאת.
מוחמד ברכה: אתה יכול בבקשה לדבר על לוח זמנים בקרוב, או בהקדם?
גדי לובין: נגיש כבר בשבוע הבא לועדת המכרזים, היא תתכנס, יש את כל הסיבות להניח שהיא תאשר ועדת המכרזים את ההרחבה הזאת.
מוחמד ברכה: תוך שבוע אתה מניח?
גדי לובין: אני חושב שתוך שבוע או שבועיים תהיה תשובה.
גדי לובין: אני לא יודע מה מועד הוועדה הבאה.
מוחמד ברכה: אי אפשר להיכנס לוועדה באופן חריג?
מוחמד ברכה: למשל, מחר מחרתיים.
גדי לובין: ננסה לייצר מהלך כזה.
מוחמד ברכה: גם עובדי מדינה.
מוחמד ברכה: אפשר לבקש מהם למשל מחר, מחרתיים, עד יום חמישי להתכנס ולהחליט.
דוד אזולאי: שבועיים זה טווח - - -
גדי לובין: לגבי 2011 הנושא של התקציב לא סגור עדיין, אנחנו יודעים שהוא בבעיה מסויימת, אבל עוד לא סגרנו אותו.
גדי לובין: אני לא יכול לעדכן לגבי נתונים שקשורים ל-2011.
גדי לובין: הערה שקשורה לדיון על המפעיל הבא, כמו שכולם יודעים זה מצוי בתוך הליך משפטי.
גדי לובין: רק אציין, שבמכרז שהוצאנו נתנו קדימות ונקודות זכות למי שיעסיק עובדים קיימים - זה מהווה תמריץ.
מוחמד ברכה: יש רצף זכויות?
גדי לובין: יש 10% נקודות זכות למי שיעסיק עובדים משנים קודמות, מגורם מפעיל קודם, מה שמהווה תמריץ רציני להעסקה שלהם.
גדי לובין: לגבי זכויות אני לא יודע לענות לך.
מוחמד ברכה: אתם יכולים לבשר משהו בקשר לעיצומים של העובדים?
גדי לובין: אחרי הפגישה אנחנו נפגשים עם נציגי העובדים, אני מבקש להדגיש שאנחנו עובדים על-פי חוק, אם יחליט בית המשפט משהו אחר, למותר לציין, שנכבד אותו, אבל לא המצאנו דבר בכל מה שקשור לחוק המכרזים.
פאולה רושקה: למרות שאמרנו שלא התקבל אף אחד, בכל זאת, במקרים מאוד חריפים וחמורים שהיתה נשקפת סכנה כן קיבלנו באופן חריג.
פאולה רושקה: הגענו היום ואני בדקתי את הנתונים, יש 3,800 מטופלים, זאת אומרת, כן קיבלנו בצורה מאוד סלקטיבית בשביל למנוע בעיות חמורות לציבור הרחב.
פאולה רושקה: גם פה היינו - - -
מוחמד ברכה: בבקשה, ד"ר יאיר גלר.
יאיר גלר: החשיבות של הנושא הזה היא רבה.
יאיר גלר: גם אני לא רוצה להיכנס בגלל ההליך המשפטי לכל מיני נקודות כאלה ואחרות.
יאיר גלר: אני מעריך ומאמין, מקווה לפחות, שהתוצאות של המכרז יהיו כאלה שהמטופלים – וזה אני מדבר מנקודת מבטו של המטופל, יקבלו שרות הרבה יותר טוב אפילו יותר איכותי ויותר מקצועי ממה שהוא מקבל היום, ולא שיש לי כרגע הערות, יושבים פה אנשים מאוד מכובדים, אבל כפי שכבר הבנת, השמים הם הגבול.
יאיר גלר: אנחנו רוצים להחזיר את אותם 4,000 איש מינוס פלוס לחברה, ואנחנו חושבים שהשרות הזה הוא נכון, ואם באמת ייכנסו אותם אלמנטים שיקומיים בעיקר שאנחנו מדברים עליהם – ליווי סוציאלי, ליווי שיקומי, במיוחד בתוך העבודה הסוציאלית, אני חושב שתהיה פה ברכה גדולה.
יאיר גלר: כאן זה המקום אולי לציין את זה, כי אני חושב שבהיבט החברתי זה יעשה באמת תרומה מאוד משמעותית.
מוחמד ברכה: בכל זאת יש לי שאלה לד"ר לב, אתה כמשנה למנכ"ל, האם יעלה על הדעת במשרד הבריאות ובכל מחלקה שהיא, שתהיה מכסה לחולי לב וחולים סיעודיים או מה שלא יהיה?
מוחמד ברכה: הרי אתם מתעקשים, דווקא משרד הבריאות מתעקשים להתייחס לעניין הזה כטיפול רפואי, אפילו כשאנחנו מדברים על תחליף סם, מישהו תמיד מתקומם ממשרד הבריאות ואומר – אנחנו לא מסכימים להגדרה, אנחנו לא נותנים תחליף סם, אלא נותנים טיפול.
מוחמד ברכה: זה האבסורד העיקרי - שיש אנשים שזקוקים לטיפול ואנחנו קובעים לכמה מותר להיות חולים, זה בלתי נתפס.
בועז לב: האמת היא, וכאן אני יכול לומר לך את דעתי כרופא, הלוואי והיינו יכולים לספק את כל צרכי מדינת ישראל בכל הדברים.
בועז לב: אנחנו מגבילים, לצערי, בהרבה מאוד תחומים.
בועז לב: אנחנו מגבילים אוטיסטים, אנחנו מגבילים בטיפולים פיזיותרפיים, אנחנו מגבילים בטיפולי התפתחות הילד, לצערי, יש הרבה מאוד תחומים שבהם אנחנו מגבילים את הטיפול - כאמור באמת לא מסיבות רפואיות רק מסיבות תקציביות, זה נכון.
בועז לב: ובאמת, ככל שאנחנו נמצאים במשא ומתן עם משרד האוצר - אחת העמדות ההיסטוריות של משרד האוצר אומרת – תשמעו, אנחנו נותנים לכם כסף,  תסתדרו.
בועז לב: זאת אמירה טובה, כמובן שאם אנחנו מגדילים – מושכים את השמיכה מהצד הזה,  היא יוצאת חשופה במקומות אחרים, בסיכומו של דבר, אתה צריך להגיע לאיזשהו מצב שנותן פתרון שהוא סביר בממדי התקציב של מדינת ישראל לבעיה.
בועז לב: לכן השאלה הזאת אין לי תשובה טובה יותר, התשובה הכי טובה שאנחנו יכולים לתת, שאנחנו נותנים את זה באופטימיזציה של התקציב, זה הכל, ואנחנו דורשים את זה - - -
מוחמד ברכה: משרד הבריאות מתייחס לאותו טיפול שמציל חיים?
בועז לב: בוודאי בצורה כזאת או אחרת.
מוחמד ברכה: למיטב ידיעתי, אין הגבלה, אין שום מכסה.
בועז לב: אם היתה לי תשובה טובה לעניין הזה, הייתי אומר לך, תשמע, התשובה היא - - -
מוחמד ברכה: אנחנו לא נבקש תשובה ממישהו אחר חוץ ממך, לא יכולים לקבל תשובה, אתה מייצג את המשרד.
בועז לב: גם התשובה שאני נותן לך היא תהיה מוגבלת, התשובה היא כן, והאם לטיפולים מצילי חיים?
בועז לב: שאלה של הגדרה, התשובה היא כל טיפול משפר ו\או מציל חיים או מאריך חיים, אין ספק.
בועז לב: האם אנחנו חושבים שצריך לטפל כמיינסטר, כדרג ראשון של טיפול במתדון – התשובה היא כן.
בועז לב: האם אנחנו יכולים כמדינה שצריכה לתת את כל המגוון, האם יש היום מספיק כסף כדי לתת – התשובה היא לא.
בועז לב: לכן זאת תשובה מצד אחד אדמיניסטרטיבית, כרופא אני אומר לך שבוודאי וודאי.
בועז לב: אני יחד איתך, יחד עם משרד הבריאות חושבים שזה מה שצריך להיות.
גלעד נתן: אני מתערב, כי יש פיל לבן בחדר ולא מדברים עליו.
גלעד נתן: הפיל הלבן זה שמשרד הבריאות בחר שיטה, עם כל הכבוד, אם המטופל הזה היה מקבל את הטיפול הזה לא באמצעות מכרז ומכסה וגורם פרטי, אלא באמצעות גורם אחר, אז כן, טיפול ראשוני הוא היה מקבל, כי אתה יכול להגביל מספר של טיפולים בחולי סרטן, אבל אתה לא תגיד לחולה סרטן שבא לקופת חולים – אוי, עברנו את האלף מאתיים השנה אין טיפול.
גלעד נתן: אתה לא תעשה את זה לא רק בבית חולים ממשלתי ולא בקופת חולים, אתה עושה את זה לבן אדם שנמצא במקום שאתה אמרת בסדר, את הטיפול הרפואי הזה אנחנו נוציא במכרז, ולמכרז יש מכסה כי אנחנו גם לא הולכים לקבל את זה לנצח.
בועז לב: מה הצעתך?
גלעד נתן: הצעתי, שמדינת ישראל – אם מרכז "יסעור" יכול לקבל כמו שאומר לי אתמול ד"ר מרגוליס, אנחנו עושים - - -
קריאה: מקרית שמונה למרכז יסעור.
גלעד נתן: מה שאני מדבר זה נקודה עקרונית, כי אם - - -     	משרד הבריאות או בקופת החולים, אז היה מקבל את התרופה קודם כל, היה מקבל את הטיפול.
בועז לב: כלומר, ההצעה שלך להביא את זה לקופות החולים.
מוחמד ברכה: או למשרד הבריאות.
גלעד נתן: אתם בחרתם דרך שיוצר - - -
בועז לב: אנחנו לא מסירים אחריות, האחריות בטיפול בחולים היא של משרד הבריאות.
בועז לב: לכן לצערי יש חוק תקציב ויש טיפול בחולים, אבל אלה החיים.
בועז לב: ברגע שנגמר התקציב, נגמר גם הטיפול בחולים, צריך להבין את העניין.
גלעד נתן: אם לא - - - בצורה רגילה.
בועז לב: מה זה צורה רגילה?
בועז לב: גם צורה רגילה – אני רוצה להסביר לך משהו, ברגע שנגמר תקציב בשרות ממשלתי, השרות נפסק.
בועז לב: זאת אומרת, אני אתן לך דוגמה עצובה, רבות אחרו שלא נמצאות בשולחן הזה.
בועז לב: למשל, טיפול פרוטזות ואורטוזות לנכים שזקוקים לזה כדי ללכת, בדרך שיגרה בסביבות ספטמבר נגמר התקציב, אז מתחילים לגרד מכל מיני חורים.
בועז לב: זה לא מעניינה של הועדה, אבל זאת המציאות של משרד הבריאות אל מול התקציב הניתן לו.
בועז לב: לכן, אתה שואל רופא, אני יכול לומר אותם דברים ויותר טוב ממך, סליחה, אתה אומר נפלא.
בועז לב: השאלה, האם הדבר הזה היה בא על תיקונו אם זה היה עובר לקופות החולים?
בועז לב: אם התקציב היה ראוי ניתן למשרד הבריאות, גם אז הוא היה בא על תיקונו.
בועז לב: זאת אומרת, בעיית הבעיות היא בעיית התקציב, לא הבעיה של המיקום של השרות הזה.
אלי לבנטל: רק לצורך הדיון של היום, אני כבר הודעתי שברגע שהסיכום מסביב למכרז הזה מסתיים, אני אסיים את תפקידי ואני אלך לי למקומות אחרים, כי האמת, מה שנקרא למרות השקעה של כל כך הרבה שנים ושבעצם זה מפעל החיים, החלטתי שאני במשחק הזה, בצורה הזאת לא יכול להשתתף יותר.
אלי לבנטל: צריך להעמיד פה כמה דברים על דיוקם, כשמדברים באופן כללי הכל נשמע יפה והאמת היא שזה לא נכון.
אלי לבנטל: לדוגמה, יש לנו באופן תיאורתי לפי מה שכתוב במכרז, 500 מקומות לטיפול בנפגעי סמים אצלנו במרכז בחיפה, ה- 492 מאויישים נכון להיום, זאת אומרת, יש לנו 8 מקומות פנויים למטופלים.
אלי לבנטל: אבל מה, משרד הבריאות באופן שרירותי הודיע לנו שאסור לנו לקבל מטופלים ללא אישור המשרד, ללא חתימה של המפקח הארצי אסור לנו לקבל מטופלים.
אלי לבנטל: זאת אומרת, יש לנו 8 מקומות פנויים ואנחנו לא מקבלים מטופלים כי המפקח הארצי לא חותם על זה שאנחנו יכולים לקבל אותם.
קריאה: מטעמי תקציב?
בועז לב: לא, מתוך שרירות ליבו ורוע ליבו.
אלי לבנטל: פתאום התרחש מצב חדש, אנחנו במשך 30 שנה יכולנו לקבל מטופלים לפי שיקול שלנו, לבדוק את המטופל להחליט שהוא מתאים, לא מתאים לטיפול, לקבל, לא לקבל.
אלי לבנטל: פתאום לפני חודש, אנחנו מקבלים הודעה שאסור לנו לקלוט מטופלים חדשים, אנחנו פתאום זקוקים לאישור מטעם המחלקה להתמכרויות.
אלי לבנטל: מה קרה באופן עובדתי - כלום.
גדי לובין: קרה - - -
אלי לבנטל: אם זה עניין תקציבי, יכול להגיד המשרד, רבותיי, יש לכם 2,950 מכסות, אנחנו עד 2,950 מכסות משלמים, עברתם את המכסה, תמורת המטופלים הנוספים לא תקבלו תשלום.
אלי לבנטל: הרי גם לנו אין אינטרס לקבל יותר, כי גם כך כוח האדם שלנו קורס מול המטופלים שאנחנו מקבלים.
אלי לבנטל: אבל אם במקרה חרגנו ב-20, 30, מטופלים מהמכסה של 2,950, מה שסביר להניח שלא בדיוק יקרה, כי אין למרכזים את הכוח האדם לטפל.
אלי לבנטל: אבל אם חרגנו - מקסימום 30 היו אלה שחרגו, המשרד לא ישלם לאגודה לשירותי בריאות הציבור עבור 30 מטופלים.
אלי לבנטל: מה קרה?
אלי לבנטל: כלום, לא השתנה דבר, הדבר הזה עבד במשך הרבה שנים.
אלי לבנטל: פתאום, בחודשים האחרונים לא.
אלי לבנטל: סליחה שאני אומר את זה, זה במסגרת ואני מניח שחלק מהאנשים פה לא יודעים את זה כי הם לא מודעים לנושא, זה חלק מהמאבק מסביב לסיפור הזה של המכרז.
אלי לבנטל: זה להכניס מקלות בגלגלים.
אלי לבנטל: סליחה שאני אגיד לך את זה כבר עכשיו.
אלי לבנטל: ישב בתפקידו מנהל שירותי הנפש הקודם כשאנחנו היינו בקטע שהלכו על המכרז של האישפוזית.
אלי לבנטל: אז הוא עשה מה שאתה עשית לי עכשיו ויותר גרוע מזה, הוא היה הרבה פחות נחמד, הוא עשה הרבה יותר גרוע מזה.
אלי לבנטל: נפגשנו שנה אחר כך, אמר לי ראש שירותי בריאות הנפש דאז, תשמע, אם הייתי יודע אז מה שאני יודע היום זה לא היה קורה.
אלי לבנטל: אז במחילה, אני 30 שנה בכל זאת בעסק, אני מכיר את זה.
אלי לבנטל: המצב הזה הוא מצב שנוצר עכשיו, הוא לא היה קיים לפני שלושה חודשים, הוא לא היה קיים לפני ארבעה חודשים.
אלי לבנטל: הרי למעשה, באופן עקרוני, לא השתנה דבר, חוץ מההנחייה הזאת שפתאום המחלקה להתמכרויות מחליטה את מי אנחנו יכולים לקבל ואת מי לא, מה שאף פעם לא היה.
אלי לבנטל: עכשיו תגיד לי שזה לא קשור לעניין של המכרז, בסדר.
אלי לבנטל: קשור ועוד איך קשור, כמו שקשורים עוד כל מיני עשיות, אני לא רוצה להתחיל לפרט אותם, שלא נעשו בעבר, שנעשות היום, הן נעשות במכוון.
אלי לבנטל: אני יודע שחלק מהאנשים פה לא יודעים את זה, אני לא רוצה להיכנס לזה, אבל הן נעשות במכוון, הן נעשות במכוון כדי לקלקל דברים שהיו.
מוחמד ברכה: לא ברור לי אדוני למה יש אינטרס למשרד הבריאות לקלקל?
אלי לבנטל: אין אינטרס למשרד הבריאות, אני לא חושב שזה אינטרס של משרד הבריאות, אני לא רוצה להיכנס לזה, אני באמת לא רוצה להיכנס לזה.
אלי לבנטל: יש פה משהו לא תקין.
מוחמד ברכה: אתה אומר דבר חמור מאוד ואני חושב - - -
אלי לבנטל: כשאני רואה שיש פער מאוד ברור בין הגיון פשוט לבין עשייה בפועל, אני אומר שמה שמתרחש הוא לא הגיוני, אין שום הגיון בזה.
אלי לבנטל: לא היה שום דבר, שום שינוי, בשביל מה הוציאו פתאום את ההנחייה הזאת?
אלי לבנטל: היא לא היתה קיימת מעולם, מה פתאום הוציאו אותה עכשיו?
אלי לבנטל: הסתדרנו יפה מאוד בלי ההנחייה הזאת,  קיבלנו מטופלים, המשרד שילם, הוא אף פעם לא שילם יותר ממה שהוא היה צריך לשלם.
אלי לבנטל: מה קרה פתאום בחודש האחרון, או בחודשיים האחרונים?
אלי לבנטל: שינוי של הכללים של המשחק.
אלי לבנטל: יש סיבה שעושים את זה, זה לא הגיוני.
אלי לבנטל: נקודה שנייה, אומרים פה בפתיחות רבה עם כל הכבוד, בוא נבקש הגדלה של 30% במשרות ואז נוכל לקלוט עוד מטופלים וכולנו נהיה שבעי רצון ויופי ונהדר.
אלי לבנטל: נורא נשמח אם זה יקרה, יש רק בעיה אחת, כדי להגדיל 30% מכסות צריך להכניס עובדים חדשים לתוך המערכת שיטפלו ב-30% אנשים נוספים האלה, כי הרי יש לזה תקציב, אפשר יהיה לספור את העובדים לצורך ביצוע המשימה, הבעיה היא מי ייקח, האם האגודה לשירותי בריאות הציבור שמפעילה אותנו במצב הנוכחי שהיא לא יודעת אם עוד חודש או חודשיים או שלושה  חודשים היא בכלל תפעיל את העסק, יכולה לשכור עובדים.
אלי לבנטל: איזה עובד יבוא אם אתה אומר לו, רופא, עובד סוציאלי, פסיכולוג יבוא לעבוד, כשתווך הזמן שאתה מדבר איתו עליו הוא בן חודשיים לשלושה, אתם יודעים כמה זמן לוקח להכשיר בן אדם להיות מסוגל לעשות את העבודה הזאת כמו שצריך, זה לוקח שנים.
אלי לבנטל: מי יכניס אנשים לשלושה חודשים, אז יגדילו את המשרות ב-30% אז מה?
אלי לבנטל: לא יהיה מי שיטפל באנשים האלה, אם יגדילו.
אלי לבנטל: זה הגיוני, זה הרי בלתי אפשרי, זה לא אמיתי.
מוחמד ברכה: לא סוד שהעמדה שלי היא שכל המכרז הזה לא היה נחוץ, והמשרד אמר מה שאמר.
מוחמד ברכה: אבל אם המכרז הוא קיים, אנחנו לא יכולים לרמוז בדברים שלנו שצריך לקדם גוף על חשבון גוף כשיש מכרז.
אלי לבנטל: בגלל זה אמרתי בהתחלה מה שאמרתי, אין לי פה שום אינטרס אישי, אני שם את העובדות על השולחן כמות שהן.
אלי לבנטל: זה הרי מצב שאי אפשר להתקדם בו.
יאיר גלר: רק שאלה אחת.
יאיר גלר: דובר פה על תוספת תקציב פוטנציאלית, יכול להיות שתהיה, יכול שלא תהיה, יכול להיות שתהיה חלקית.
יאיר גלר: בהיקף כוח אדם הקיים היום, אם הנקודה היא רק תקציבית, כוח האדם הקיים היום שהוא מצויין, ואנחנו מכירים את רובו, ועושה את העבודה יפה, מסוגל לקלוט עוד איקס - - -
אלי לבנטל: ממש לא.
אלי לבנטל: אנחנו נמצאים על 500 מטופלים.
יאיר גלר: זה ברור.
יאיר גלר: לצורך העניין רק תאורתית, תקבלו עוד תוספת תקציבית, האם אותם אנשים מסוגלים לעשות עבודה נוספת על מנת לקבל מטופלים נוספים?
אלי לבנטל: לא, זה בלתי אפשרי.
מוחמד ברכה: אז הבעיה היא לא - - -משרד הבריאות.
אלי לבנטל: אמרתי יש 8 מקומות היום שפנויים לטיפול.
אלי לבנטל: אני לא יכול לקלוט מתוך רשימת המתנה שיש לנו כרגע של 30 ומשהו אנשים 8 אנשים בגלל שאני מחכה לאישור של משרד הבריאות לקלוט 8 אנשים, למרות שמעולם לא היה מצב כזה.
אלי לבנטל: אגב, תמיד, גם אם היינו מלאים, אם הגיעה הפנייה מבית חולים של מישהו שקיבל מתדון בבית חולים, או הגיעה הפנייה ממקומות שמטפלים באנשים עם איידס, או הגיעה אשה בהריון, היא נקלטה תמיד מעבר למכסה, כי היו חייבים לקלוט אותה ולא משאירים את האנשים האלה בחוץ, גם אם אין לך מכסה ותמיד קלטנו אותן.
אלי לבנטל: אמרתי, הדבר היחיד שהשתנה בעסק הזה יכולנו להמשיך לעבוד רגיל.
אלי לבנטל: הדבר היחיד שהשתנה, ולקבל את האנשים מבתי הסוהר כמו שתמיד קיבלנו – מה פתאום קרה, פתאום קרה שקיבלנו הנחייה שהמשרד צריך לאשר, ואז המשרד לא מאשר, באופן מיותר לגמרי, לא צריך את ההנחייה הזאת, הסתדרנו יפה מאוד בלעדיה, והמשרד ממילא לא ישלם לאגודה יותר מאשר עבור 2,950, אז אם במקרה יש 2,980, אז זה לא הגיוני.
מוחמד ברכה: הלא ברור כבר ברור.
אלי לבנטל: נקודה אחרונה, זאת נקודה שדובר פה על העובדים, גם יאיר אמר בצורה יפה כמה מכירים את העובדים וכמה הם עשו למען העבודה.
אלי לבנטל: אני אומר לכם פה, שחור על לבן, כל העובדים שעובדים היום במערכת אם יזכה מפעיל פרטי בהפעלה שלה, הלכו הביתה, בדיוק כמו שקרה עם האישפוזית שעבדה אצלנו 16 שנה, נסגרה, וכל העובדים הלכו הביתה, המפעיל הפרטי לא קלט אחד מהם.
אלי לבנטל: מדוע?
אלי לבנטל: משום שמפעיל פרטי לא יעמוד לעולם בדרך ההגונה של תשלום.
אלי לבנטל: מה שיקרה, אני אומר לכם את זה פה, והנקודות הן פחות ממה שאתה חושב, אגב, אם עושים את החישוב, באמת הן הרבה פחות.
אלי לבנטל: זה לא 10%, זה אפילו לא 4% אם עושים את החישוב עם כל הדברים האחרים.
אלי לבנטל: תאמין לי, זה פחות מזה, אבל לא משנה.
אלי לבנטל: מה שאני אומר לך, וחשוב לי להגיד לך את זה שחור על גבי לבן.
אלי לבנטל: כל העובדים האלה שצברו עשרות שנות נסיון, ומאוד קשה לעבוד בתחום הזה, וצריך ללמוד אותו, וזה לוקח שנים באמת להבין איך עושים את זה כמו שצריך, זה לא קורה ביום, וזה לא קורה ביומיים, לוקח שנים גם לבנות מערכת.
אלי לבנטל: כל העובדים האלה, או 95% מהעובדים האלה פשוט התאדו.
אלי לבנטל: אנחנו הולכים לאבד מאות שנות נסיון של כוח אדם מעולה שהשקיע את כל חייו בעבודה הזאת, אנחנו הולכים לאבד אותם.
אלי לבנטל: אגב, את חלקם כבר התחלנו לאבד עכשיו בגלל המצב של חוסר ודאות ושל חוסר ביטחון, חלקם אנחנו מאבדים כבר עכשיו ואנחנו נאבד את כולם.
אלי לבנטל: האשלייה הזאת שזה לא יקרה, היא פשוט לא נכונה.
אלי לבנטל: כולם, או רובם הגדול יילכו הביתה, זה אובדן עצום למערכת, זה נזק למדינת ישראל שאין כמוהו, גם אם אנשים אחרים יבואו עם רצון טוב, עד שהם ילמדו לעשות את הדברים כמו שצריך, אנחנו נשיג – המערכת עולה גרושים, ההפסד למדינה הוא מאות מליונים אם לא מליארדים כשלא מטפלים באנשים האלה כמו שצריך, וזה בדיוק מה שקירה.
אלי לבנטל: אני אגיד עוד דבר, מה שיקרה אחר כך, זה שיעשו את הצעד הזה כמו שעשו צעדים קודמים בעבר, ובתום שנתיים שלוש, ארבע, כשיתחילו הצרות, ירצחו איזה רופא או שניים או דברים כאלה כמו שהיה כשסיכמנו את המערכת בהתחלה, ייזכרו שמשהו לא בסדר, ואז יבואו  לתקן את זה כי זה לא יהיה בסדר, כי זה לא יכול להיות בסדר, כי זה לא יעבוד בסדר.
אלי לבנטל: אם האחריות הישירה לא עקיפה ולא בדברים אחרים, אם הטיפול הזה לא יינתן באופן ממלכתי ציבורי כמו שצריך, לאור האוכלוסייה המטופלת, הצרות הנוספות, הקשיים, הלמידה ארוכת הטווח, מקומות הטיפול שלוקח שנים לבנות אותם, מה יעשו איתם בכלל?
אלי לבנטל: וכו' אם זה לא יטופל באופן ממלכתי ציבורי כמו שצריך, המערכת הזאת תקרוס.
אלי לבנטל: מי שלא מבין את זה - - -
מוחמד ברכה: העיקר הוא המטופל, בסופו של דבר אתם נותני שרות.
אלי לבנטל: ברור, המערכת הזאת תקרוס, והמטופלים לא יקבלו טיפול, ואם הם יקבלו טיפול, הם יקבלו שוב פעם טיפול באמצעות תחליפי סם שבזמנו חולקו בחירייה, ואחר-כך חולקו במדיקל בתל אביב לאלפי אנשים דרך החלון, בלי טיפול פסיכו-סוציאלי כמו שצריך, בלי טיפול רפואי כמו שצריך, בלי כלום.
אלי לבנטל: זה בדיוק מה שיקרה.
אלי לבנטל: זה ברור, זה ברור כאור השמש בצהריים החמים של מדינת ישראל עכשיו.
אלי לבנטל: מה שקורה כרגע עם המכסות ועם הכל זה חלק מהסיפור של המכרז, ומי שאומר אחרת טועה.
גדי לובין: אנחנו לא צד במכרז - חד וחלק.
גדי לובין: אם תהיה מכרז אז יהיה מכרז, אנחנו גם לא המצאנו את החוק שבעתיו אנחנו - - -
מוחמד ברכה: מה זאת אומרת אתם לא צד במכרז?
גדי לובין: לכאורה יש איזשהו אינטרס לייצר מציאות אחרת.
מוחמד ברכה: אתם לא בעלי אינטרס, אבל אתם מפרסמים את המכרז.
גדי לובין: כן, כי כך החוק דורש מאיתנו.
בועז לב: הוא לא אמר שלמשרד יש אינטרס זה נכון - - -
מוחמד ברכה: אין אינטרס זר אתה מתכוון,  יש אינטרס שיהיה טיפול נכון.
גדי לובין: יש לשיטת המכרז יתרונות וחסרונות, לא המצאנו אותם כאן.
גדי לובין: יש עובדים כמו שהם מייצגים  את רצון וצרכי המטופל וגם את האינטרס שלכם וזה לגיטימי לחלוטין, אז אנחנו גם לא פחות מזה  מייצגים את צרכי המטופל בראייה כוללת, שמה לעשות, שהיא מצוייה גם לדוגמה  בתוך סל תקציבי.
גדי לובין: אף אחד פה לא נקי משיקולים נוספים, לא זרים אבל נוספים, גם בזה צריך להודות.
מוחמד ברכה: ד"ר לב אמר את זה, אם הוא צריך לתפקד רק כרופא, אז יש לו עמדה חד משמעית.
מוחמד ברכה: אבל בכל זאת אנחנו מדברים מה אנחנו נותנים לאותם אנשים, אם אנחנו נותנים להם טיפול או נותנים להם להתדרדר ולהישאר ברחוב.
גדי לובין: אנחנו כמובן רוצים לתת טיפול ככל שאנחנו נתוקצב.
גדי לובין: ככל שנצליח לייצר את התקציב היותר גדול, והסיפור פה הוא סיפור של תקציב, בעניין הזה אין לי אלא להזכיר את מה שאמר ד"ר לב.
מוחמד ברכה: ובכל זאת, מה הרציו מאחורי אותה הנחייה לא לקבל?
גדי לובין: אנחנו נוגעים בתקרת המכסה וכשנוגעים בתקרת המכסה המהלך הארגוני הראוי זה לנסות ולתעדף את המקרים היותר דחופים, היותר מורכבים, וזה מתחבר בדיוק למה שד"ר רושקה אמרה לפני רגע, שאנחנו כן מאפשרים במסורה, יש עוד שמונה.
אלי לבנטל: אז למה אתם לא נותנים לנו לעשות את זה כמו שעשינו את זה 30 שנה בסדר, מה קרה?
גדי לובין: במספר הזה עכשיו הגיוני שהטיפולים האחרונים הבודדים יינתנו על בסיס תיעדוף בראייה מרכזית, אני חושב שזו החלטה ארגונית סבירה לחלוטין, אנחנו לא מחזיקים שום דבר בכיס, להיפך מחפשים להרחיב.
מוחמד ברכה: יש 8 מקומות פנויים.
פאולה רושקה: כנראה - - - לעומת אחרים - - -
יאיר גלר: כנראה שזה זמני.
מוחמד ברכה: נניח שזה זמני, כמה זה זמני?
יאיר גלר: האם זה זמני, האם זה קבוע?
יאיר גלר: אני שומע 2 גרסאות.
גדי לובין: ברגע שאנחנו נקבל את האישור להרחבה של עוד 130 מקומות הסיפור ייפתח שוב, אין שאלה בכלל.
גדי לובין: אבל כרגע אין לנו עדיין את האישור הזה.
מוחמד ברכה: אחרי כינוס ועדת המכרזים שדיברת עליה תוך שבוע.