GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רקפת בן גיא: מבחינה מערכתית זה דורש עבודה מאוד קשה כדי להביא את הטרמינולוגיה של החינוך לטרמינולוגיה של נוער מנותק.
רקפת בן גיא: ישנם עוד שחקנים שכולנו התעלמנו מהם, יש את ההורים.
רקפת בן גיא: אנחנו עובדים תחת חוק ואין אצלנו וולונטר, הנוער מקבל אצלנו טיפול פסיכיאטרי ואין מצב שהורה לא יחתום על הצהרה שהוא מוכן לקחת בדיקת שתן, אין מצב שזה יעשה ללא הסכמה.
רקפת בן גיא: במסגרת החוק יש לגופים וולונטריים אפשרות לעשות דברים שלנו אסור לעשות.
רקפת בן גיא: בעקרון תפיסת המשרד היא שמי שאחראי על הנער הוא ההורים ואם לא נצליח לגייס את ההורים ולא משנה מה יקרה הנער יחזור להשתמש בסמים.
רקפת בן גיא: אנחנו משחקים כאן על גבול מאוד עדין.
רקפת בן גיא: דבר נוסף, מתקיים כאן דיון על נוער וצעירים בנשימה אחת.
רקפת בן גיא: אני חושבת שהיה צריך להפריד את הדיון.
רקפת בן גיא: יש לנו בעיה מאוד קשה עם צעירים שמתנהגים כבני נוער והספרות מדברת על כך שההתבגרות נמשכת עד גיל עשרים ושמונה, אבל הצרכים שלהם שונים לחלוטין כי מגיל שמונה עשרה ההורים לא חייבים להחזיק אותם בבית והם מסתובבים ברחובות.
רקפת בן גיא: לנו אין מענה לדיור, גם בזה אנחנו פועלים בשיתוף פעולה עם "עלם".
רקפת בן גיא: אם שכחתי מישהו אני מתנצלת.
רקפת בן גיא: אני מציינת את כל הגורמים איתם אנחנו צריכים לעבוד כדי לרשת את הנושא של הטיפול בנוער: משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד הבריאות, המגזר השליש וכמובן הרשות למלחמה בסמים.
רקפת בן גיא: הגעתי לנוער המנותק בתוך משרד הרווחה, אם נסתכל רק על האגף שבו אני חיה, ישנם שבעה שירותים שעוסקים בנוער, אין היום שירות שאין לו נגיעה לסמים.
רקפת בן גיא: אנחנו נכנסים היום לתוך מפתנים עם תכניות לנוער מכור, אנחנו נכנסים היום לתוך חסות הנוער במסגרות החוץ ביתיות שלנו שיש בהן נוער מכור.
רקפת בן גיא: אם פעם היינו יכולים להגיד שירות להתמכרויות, היום בעצם השירות להתמכרויות צריך לשלוח זרועות לכל אחד מהשירותים שנותנים שירות לנוער במסגרת קצה הרצף.
רקפת בן גיא: למשל שירות נערות וצעירות, שירות שעובד עם נערות – היום אין לנו כמעט נערה עם ניצול מיני שאין בסיפור גם סמים.
רקפת בן גיא: אני מציינת שוב שהיום אנחנו נכנסים לפנימיות מתוך האחריות של השירות.
רקפת בן גיא: אני מגיעה אלינו, כפי שכבר אמרתי בסופו של דבר הטיפול בהתמכרויות הוא טיפול תחת חוק וזה מחייב אותנו למדיניות.
רקפת בן גיא: הטיפול בהתמכרויות הוא תחת חוק של תקנות עובדים סוציאליים, שמחייבות ובתוכן יש חיוב אישור הורים, אנחנו כגורם ממשלתי לא יכולים לעבוד ללא הדבר הזה.
רקפת בן גיא: כמובן יש את גיבוש המדיניות.
רקפת בן גיא: יזמנו הפעלה של פרויקטים לטיפול בנוער משתמש ומכור אמבולטורי, אני אתן גם נתונים.
רקפת בן גיא: יש לנו שלושים ושמונה תקנים בארבעים וארבע רשויות מקומיות.
רקפת בן גיא: בכל מקום שהרשות למלחמה בסמים נמצאת אנחנו לא נכנסנו פנימה.
רקפת בן גיא: יש לנו הפעלה של ארבעה מרכזי יום לנוער – יש לנו גם מרכז נוער בשומרון, הוא מלא עד אפס מקום, נמצאים שם עשרים וחמישה בני נוער, המרכז יושב בתוך ישיבת חיצים.
רקפת בן גיא: הרשות שם מגויסת באופן בלתי רגיל.
רקפת בן גיא: זה נוער אחר אבל עם אותה רמת ניתוק שאתה מדבר, ניכור לבית ועם כל מה שאנחנו יודעים על נוער הגבעות.
רקפת בן גיא: יש לנו גם ברמלה, ירושלים, באר שבע ונצרת עילית.
רקפת בן גיא: המרכז ברמה נסגר, המרכז שומרון נפתח וברור לנו שהמרכז בשומרון לא יכול להוות מענה לכל האוכלוסיה.
רקפת בן גיא: אנחנו במשא ומתן מאוד קשה להרים את מרכז היום במרכז והבעיה היא בעיקר במבנים וכפי שאתם יודעים היום כל אזור מרכז הוא מאוד בעייתי מבחינת מבנים.
רקפת בן גיא: לגבי הפסיכיאטרים , הטענות מוכרות, אבל לא נעים להגיד אבל מי שמרושת עם מערכת הרווחה מקבל.
רקפת בן גיא: ישנם היום ארבעה פסיכיאטרים לנוער.
רקפת בן גיא: בחצי השנה האחרונה למעלה ממאה בני נוער קיבלו הבחנה, טיפול ומעקב במסגרת אותם פסיכיאטרים.
רקפת בן גיא: זה פרויקט משותף של הרשות למלחמה בסמים, משרד הבריאות ואנחנו, הם יושבים בתוך מרכזי היום של הנוער.
רקפת בן גיא: התכנית "אשפוזית לנוער" כבר הוצגה.
רקפת בן גיא: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם שתי המסגרות הפנימיתיות, " מלכישוע" ו"רטורנו" שעובדים תחת חוק, ואנחנו הם אלה שמעניקים להם את הרישוי.
רקפת בן גיא: נושא שלא עלה כאן בכלל והוא הטיפול בכפיה, זה נושא שצריכים לקדם, אני מבקשת שהקריאה תצא מפה, בייחוד לגבי הנערות שעוסקות בזנות, ואנחנו לא מגיעים אליהן לא בגלל שאנחנו לא מכירים אותן, אנחנו מכירים אותן, רמת ההרס העצמי שלהן היא מאוד גבוהה, גם אם נכניס אותן שבע פעמים ל"מלכישוע" או שבע פעמים ל"רטורנו" הן עדיין תברחנה משם כי הנערות האלה צריכות טיפול בכפיה.
רקפת בן גיא: אין לנו דרך לעזור להן.
רקפת בן גיא: אנחנו לא מרפים, אנחנו מקימים יחד עם "עלם" ויש לנו כעת דירת מעבר בתל-אביב שממומנת על ידנו ועל ידי "עלם", אנחנו יוצאים עם הניידות, אבל הנערות, וזה לא אומר שהנערים לא.
רקפת בן גיא: מפה אני רוצה שתצא קריאה בעניין הזה כי אם יש נושא שעליו אנחנו רוצים לשים את הכל זה הנושא של טיפול כפוי למכורים לסמים, כי הסמים הורגים אותם וזה חלק מהפתולוגיה שלהם.
בני יעקב: כבר שנתיים שהרשות מנסה לקדם במשרד הרווחה את הנושא הזה, ויש עם זה בעיות לא פשוטות.
בני יעקב: זה נושא לא פשוט.
מוחמד ברכה: אנחנו נדון בזה אחרי הפגרה, עדיין אנחנו מגבשים מדיניות.
מוחמד ברכה: אני מבקש לשמוע את "מלכישוע" ו"רטורנו" ואת הסנגוריה הציבורית.
אוריה גן: אני מנהל הנכס של קרית הנוער, מחליף את מתיה שהיה עשר שנים בתפקיד.
אוריה גן: קרית הנוער מלכישוע מטפלת גם במבוגרים, גם בקשר עם שירות בתי הסוהר והיא מפעילה שירות בבתי הסוהר.
אוריה גן: ביחידה החדשה שהוקמה לפני שנתיים ב"מלכישוע", ישנם צעירים מטופלים בגילאים של בין שמונה עשרה לעשרים וארבע, וישנה גם קהילת נוער.
אוריה גן: ב"מלכישוע" מטפלים בלמעלה משבעים בני נוער, והיא מפעילה שני בתים בבית סנונית וכפר רופין והבית בטירת צבי, כל אחד עם המאפיינים שלו, האחד הוא לבנות ממשפחות דתיות, והשני לאכולוסיה אחרת.
אוריה גן: אלו בתים ש"מלכישוע" מפעילה והם לא נמצאים בתוך "מלכישוע".
אוריה גן: כאמור קהילת הנוער ב"מלכישוע" היא מעל שבעים נערים.
אוריה גן: "מלכישוע" מתעסקת כעת בכמה עניינים, ראשית גם בסמים וגם באלכוהול וזו הכותרת שלנו.
אוריה גן: אנחנו לא מפרידים בינהם ואני יודע שעסקתם בכעת ובעבר.
אוריה גן: אני שותף לבעיה שהועלתה כאן בנוגע להגדרה של התמכרות אצל בני נוער, אנחנו גם עסוקים ומתעסקים בזה.
אוריה גן: אנחנו לכאורה בקצה הרצף אבל בבני נוער ולהגיד בפה מלא שזו התמכרות.
אוריה גן: לעיתים זה שימוש לרעה לפעמים זה בתלות.
אוריה גן: שאלה טובה מהי התמכרות בקרב בני נוער.
אוריה גן: אנחנו פועלים רבות בקרב בנות, יש בית בנות, יחידה של בנות -בית סלעית שבשנים האחרונות עבר הפרדה מהקהילה של הבנים וזוכה לתשומת לב מיוחדת והשקעה.
אוריה גן: אנחנו למדנו ועדיין לומדים שבנות דורשות משהו אחר מאשר בנים וההפרדה הזו ראויה.
אוריה גן: יש לנו דירת המשך שמטפלת ספציפית בבנות, אנחנו חושבים שזה דרוש לבנות.
אוריה גן: קיימת אוכלוסיה גדולה של עולים גם עולים מאתיופיה וגם עולים מברית המועצות לשעבר.
אוריה גן: ישנם למעלה מחמישים אחוז הפרעות קשב וריכוז, אוכלוסיה גדולה של נערים עם הפרעות קשב וריכוז ששיעורה כשמונים אחוז מהנערים והנערות שנמצאים אצלנו.
אוריה גן: הסוגיות שאותנו מעניינות הן בעיקר המשך השיקום לאחר היציאה מאיתנו, המשך הטיפול, דירות המשך, בוגרים וצעירים, מעניין אותנו הטיפול בילדים שיוצאים מאיתנו בגיל שש עשרה וחצי והמשך התנהלותם, מה המסגרות שקולטות אותם ומה הדרך הטובה לקלוט אותם, אנחנו פעולים לגיוס לצבא - - -
מוחמד ברכה: אתה שואל שאלה, יש לך מושג מה התשובה?
אוריה גן: יש לי מושג חלקי, זו בעיה שאנחנו מתמודדים איתה ומלווים אותה.
אוריה גן: אין לנו מענה תקציבי לזה אבל אנחנו מלווים את השלב הזה.
אוריה גן: זו סוגיה שצריך לתת עליה את הדעת כאן.
ענת הנדלר: מדובר על שיתופי פעולה, ישנם גופים כמו שבדרך אליכם יש בדרך חזור, אפשר להיעזר יותר בגופים האמבולטוריים שנמצאים כרגע בשטח.
מוחמד ברכה: חשוב לנו לשמוע כאן על העבודה הנפלאה שאתם עושים.
מוחמד ברכה: אנחנו מבקשים לזהות בעיות ולמצוא פתרונות, לזהות יתרונות כדי לחזק אותם ולהפיק תועלת למקומות אחרים.
מוחמד ברכה: אני מציע שגם מקוצר זמן שנתמקד בשתי הסוגיות האלה ולא להתפרס על כל הפעילות.
מוחמד ברכה: אני יודע ש"למלכישוע" כמו לאחרים יש שם טוב ושאתם עושים עבודה טובה, כל הכבוד, אני לא אומר את זה רק לצורך הפרוטוקול אלא באמת.
מוחמד ברכה: אני מציע לכל הדוברים לא לתת סקירה.
מוחמד ברכה: אלא להתעסק בנקודה כמו מה ההמשך, זו שאלה קריטית.
אוריה גן: נתנו פה תשובה שהיא תשובה נכונה שהמוקד הוא בשיתוף פעולה, מה קורה אחרי זה ובמה אנחנו צריכים להשתפר.
מוחמד ברכה: זה המקום לוועדה הזאת כדי לאפשר לאנשים מכל הקצוות יכולת להיפגש ולמצוא את נקודות החיבור, איפה זה לא מספיק עובד ומה ניתן עוד לעשות.
אוריה גן: אני בהחלט מסכים איתך.
אוריה גן: הסוגיה הנוספת שדובר בה קודם והיא ההחלטה מי מגיע אלינו ואיך הוא מגיע אלינו.
אוריה גן: השאלה היא איך מזהים, מי מזהה ומי מפנה.
אוריה גן: יש כאן מקום לשיתוף פעולה וקיים חוסר מסוים ויש את הרשום שלא כל מי שצריך להגיע אכן מגיע אלינו.
אוריה גן: חיזוק הקשרים ושיתוף הפעולה הכרחי גם בנקודה זו.
אוריה גן: אני מזמין את הוועדה וגם את היושב ראש באופן אישי לבוא ולבקר אצלנו.
איל קארו: אני מייצג כאן "רטורנו", סגן מנהל הקהילה הטיפולית.
איל קארו: אני אבקש להתייחס לשתי נקודות שהועלו מבלי להציג את כל התהליכים שאנחנו עושים ב"רטורנו".
איל קארו: הנקודה הראשונה מתייחסת לתהליך ההמשך כשנוער מסיים את התהליך הטיפולי, אם זה לא מעבר להוסטל או מעבר לצבא, אז בדרך כלל היחידות האמבולטוריות מפגישות אותם מחדש עם המקומות שאנחנו בדרך כלל רוצים להימנע מהם לפחות עד הצבא.
איל קארו: בחלק השני – אני מצייג אומנם את הקהילה הבוגרת, אבל מגיל שמונה עשרהו עד עשרים וארבע יש לנו חתך שאנחנו קצת מתקשים לתת לו מענה והוא עדיין נחשב נוער.
איל קארו: לדוגמה מקרה שהיה אצלנו, היתה אחת ששהתה אצלנו במרכז ו מסיבה כזו או אחרת נאלצנו להוציא אותה מהתהליך הטיפולי, היא בהגדרת נוער על פי משרד הרווחה, מבחינתנו היא נחשבת לבוגרת.
איל קארו: התהליכים הם תהליכים שונים, ישנו כאן גיל שהוא חתך אוכלוסיה רחב מאוד שאומנם מוגדר כצעירים אבל מצד אחד הוא נוער ומצד שני הוא בוגר ואין לנו מענה עבורו.
איל קארו: אלו מקרים שנופלים בין הכיסאות, גילאי שמונה עשרה עד עשרים וארבע זה חתך אוכלוסיה ענק והשימוש בסמים ובאלכוהול בתוך החתך הזה הוא עצום.
איל קארו: יש כאן משהו שאולי יש לו צורך בשינוי חקיקה או בהגדרה.
איל קארו: רקפת בן גיא הגדירה את הנושא המרכזי והוא גיוס ההורים, ההורים אומרים שבגיל שמונה עשרה הוא כבר בוגר.
מוחמד ברכה: לא ההורים אומרים, החוק אומר את זה.
אייל קארו: גם בוגר שנמצא אצלנו בטיפול אומר שממילא לא ניתן לשתף את ההורים שלו בשום אינפורמציה על מה שקורה איתו בטיפול.
אייל קארו: אנחנו חייבים להישאר נאמנים לחלק הזה ומצד שני הוא עדיין נער.
אייל קארו: זו סוגיה שכדאי לפתח אותה ולבדוק אם אנחנו יכולים לעשות משהו בעניין.
אייל קארו: שאלת שאלה לגבי הפתרונות.
אייל קארו: אני חשוב שאחד הנושאים המרכזיים זה עם הכניסה לבתי ספר וכניסה לכל מיני מסגרות החינוך זה כן הנושא של גיוס ההורים.
אייל קארו: לפני כשנתיים וחצי ראיתי תכנית שמדברת על שילוב הורים ותלמידים , צוין שם שהם עושים את זה בצורה יוצאת מהכלל.
אייל קארו: המספרים כן גדלים ואם המספרים גדלים אז אולי אנחנו צריכים לגייס יותר את ההורים, אם יש יותר נוער מנותק זאת אומרת שהמסגרת צריכה לפעול שכאשר הילד יוצא וסוגר את דלת הבית הוא לא לובש חליפה חדשה כדי לשרוד בחוץ.
אייל קארו: ההישרדות בחוץ שונה מההישרדות בתוך הבית.
אייל קארו: אם אנחנו לא נגייס את ההורים במסגרת הראשונית בתוך בתי הספר וגם את המורים בפרויקט משותף אנחנו נמצא את עצמנו מול מספר הולך וגדל, והוא ימשיך לגדול ואנחנו נמשיך לשאול מה אנחנו כן יכולים לעשות.
אייל קארו: המספרים כן גדלים.
אייל קארו: במהלך החמש השנים האחרונות אני יושב בכמה וועדות בבית הזה, המספרים גדלים.
אייל קארו: המפגש שלי הוא מעבר לקהילה הטיפולית.
אייל קארו: אני בא מבאר-שבע, וגם במרכז וגם בבאר-שבע הייתי לא מעט, המפגש שלי הוא בשטח, כלומר בשכונות, בשעות הלילה, זה אומר לעיתים הצטרפות לניידת של הרשות למלחמה בסמים.
אייל קארו: המפגש עם הנוער המנותק מוכיח אחרת.
אייל קארו: אנחנו לא מצליחים להגיע למספרים ולאחוזים של אנשים שאליהם אנחנו אמורים להגיע.
אייל קארו: זו נקודה עליה אנחנו נצטרך לחשוב כדי לעשות אותו טוב יותר, ואולי כדאי בפורום הזה.
אייל קארו: בשעה אחת בלילה בפארקים בבאר שבע מספרי הנערים שנמצאים ומשתמשים באלכוהול וסמים הם לא המספרים שאנחנו מדברים או מדווחים עליהם.
אייל קארו: הם מספרים עצומים גם בבאר-שבע, בנתיבות, באופקים, בדימונה, ברהט, בתל-שבע אנחנו מוקפים באזור מוקף בסמים ואלכוהול ואלימות וזה הולך ביחד.
מוחמד ברכה: בהקשר למה שאמר משה קרון, עולה השאלה החשובה שבעצם אנחנו מגיעים למי שניתן להגיע אבל יתכן שהבעיה הקשה יותר אצל אלה שאנחנו לא מגיעים אליהם.
מוחמד ברכה: אני חושב שזו הסוגיה שגם משרד החינוך וגם משרד הרווחה צריכים לתת עליה את הדעת.
אייל קארו: כל צוותי האיתור למינהם שעובדים בטח בכל הערים שאני מכיר ובוודאי במקומות שאני לא מכיר יכולים להציג נתונים אחרים.
אייל קארו: אנחנו צריכים עוד כוח שיאתר וכוח אדם שמבין איך ליצור קשר עם נוער, צריך לדעת ליצור קשר עם נוער כי אם מכל רכב שהם יראו ירדו מספר מבוגרים הם יחשבו שבאו לעצור אותם ובאו לתפוס אותם.
אייל קארו: צריך לדעת ליצור קשר עם נער ולדעת ליצור אמון בטוח בתוך הקשר הזה.
אייל קארו: לצורך זה צריך להכשיר את כוח האדם.
אייל קארו: ישנם הרבה מאוד מתנדבים ובבאר-שבע יש את "ישראל איתורים" שעובדת בצורה יוצאת מהכלל אבל היא לא מספיק, מגיעים למספר ולאחוזים קטנים מאוד.
דבי שגיא: מדהים איך בית הסוהר אופק שהוא בית סוהר לנוער הוא "מיקרו-קוסמוס" של כל הבעיות שהעלו כאן.
דבי שגיא: יש תמצית של הצעירים של מדינת ישראל שכל המסגרות האחרות כשלו בטיפול בהם.
דבי שגיא: גם הבעיות הפסיכיאטריות שבזמן האחרון הם מאוד אקוטיות בקרב ילדים עם הפרעות מאוד קשות.
דבי שגיא: ילדים שהיו צריכים להיות במסגרות אחרות אבל הם נשפטו והם עשו מה שהם עשו.
דבי שגיא: יש את נושא הצורך ב"רטלין" אותו אנחנו נותנים בבתי הסוהר לנוער, את הנושא של האפוטרופוסות כשאנחנו צריכים לתת טיפול פסיכיאטרי דחוף והפסיכיאטר לא מוכן לתת מבלי שיהיה מי שיחתום בהעדר הורים.
דבי שגיא: אנחנו לא מקבלים נערים מכורים.
דבי שגיא: אנחנו רואים את האוכלוסיה שלנו כלא מכורים אבל יש להם בעיה מאוד קשה בנושא של כישורי חיים ושל התנהגות וקבלת מסגרות.
דבי שגיא: ישנה כל הזמן הבעיה של החניה הכפולה, זו לא בעיה של תחלואה כפולה שנאמרה כאן כי הם לא מוגדרים כמכורים אבל הם בדרך לשם ובית הסוהר הוא בעצם הבלם האחרון.
דבי שגיא: הפעילויות הטיפוליות הנעשות שם הן טובות, יש לימודים, יש את ה"רטלין".
דבי שגיא: אנחנו מקיימים גם שיתוף פעולה עם הקהילה וכעת אנחנו עושים את זה באמצעות תאטרון, יש כוונה שבשנת הלימודים הקרובה, בשיתוף השירות הפסיכולוגי, להוציא נערים שהם על מסלול השחרור והם עברו את כל המסלול הטיפולי, להוציא להסברה בבתי ספר.
דבי שגיא: אנחנו עושים את זה כבר למעלה מעשר שנים באמצעות בוגרים בפרויקט שלהבת וזה בשיתוף עם השירות הפסיכולוגי והרשות למלחמה בסמים.
דבי שגיא: הפרויקט הוא עם מכורים בוגרים, אסירים שתוך כדי המאסר שלהם יוצאים לתת הרצאות.
דבי שגיא: זו חדירה טובה בשלב ההתחלתי במאמצים למניעה.
דבי שגיא: אני כן חושבת שנדרשים הרבה יותר בנושא מענים, כפי שאמרתי, של אפוטרופוסות וזה יכול להיעשות רק בחקיקה.
דבי שגיא: זה כמו חומה בצורה שאני לא יכולה להיכנס דרכה, גורמי המשפט לא מאפשרים לי לאתר מישהו שאני יכולה לפנות אליו במשרד הרווחה ולבקש להציב לי פקיד סעד כאפוטרופוס.
דבי שגיא: לא ניתן.
דבי שגיא: מסברים לי באלף הסברים למה אי אפשר, בסופו של דבר מפקדת בית הסוהר לנוער נאלצת להתמודד עם הנער שאותו פסיכיאטר לא מוכן לקבל אותו כי אין מי שיחתום על הסכמה.
דבי שגיא: העניין הזה לא פתיר.
דבי שגיא: שנים אנחנו מתמודדים עם זה.
מוחמד ברכה: החידוש השנה הוא שהשר לבטחון פנים, השר שלכם, הוא המופקד על הרשות, הוא הכתובת העיקרית בממשלה.
הילה שפרלינג: חסרה כאן נציגות של בית המשפט לענייני נוער.
דבי שגיא: המענים שניתנים לנוער הם ברמה הפרטנית אבל באמת שירות בתי הסוהר עושה יחד עם הגופים האחרים פעולות לא מעטות בתחום המניעה.
דבי שגיא: דבר נוסף אני רוצה לציין והוא הועלה כאן באמירת אגב, וזו בעיית הקטינות.
דבי שגיא: לשירות בתי הסוהר מגיעות מעט מאוד קטינות.
דבי שגיא: בית המשפט מנסה באמת למצוא פתרונות אלטרנטיביים, וכשמישהי בכל זאת מגיעה אז היא מאוד מופרעת, מאוד חולה, בית הסוהר הוא המקום האחרון שמתאים לה, הם שולחים אותה אלינו כי אין מקום אחר שיקלוט אותה.
דבי שגיא: היא גם יחידה, בית סוהר אופק הוא לנערים והוא לא לנערות, היא מגיעה ל"נווה תרצה" אבל אסור לה להיות עם בוגרות והיא לבד בתנאים שהם בלתי אפשריים.
דבי שגיא: זה קורה אומנם לעיתים רחוקות ולא בכל רגע נתון יש קטינה.
דבי שגיא: כעת בבית הסוהר נווה תרצה ישנה אחת בת שמונה עשרה וחצ - היא לא קטינה, היא מופרעת קשה מאוד והיא תוקפת כל אחד אחר שמגיע והיא גם בהריון.
דבי שגיא: הנושא של ה"רטלין" חשוב לנו מאוד ודובר פה על צעירים, אני עוזבת את הקטינים.
דבי שגיא: הצורך במתן "רטלין" עולה אצלנו ואנחנו קשובים מאוד להתנגדות הציבורית שכת הסיינטולוגיה מנסה ליצור בציבור.
דבי שגיא: אגב אברי גלעד הוא חבר טוב שלנו בעניין הזה והוא בא לבתי סוהר והוא נלחם איתנו את המלחמה הזאת.
דבי שגיא: אנחנו מנסים להרחיב את הטיפול.
דבי שגיא: במחקר די חדש שנעשה לפני שנה מצאנו שתשעים אחוז של האנשים שמבקרים אצלנו במרכזי החינוך של שירות בתי הסוהר, הם אנשים עם בעיות קשב וריכוז שה"רטלין" היה מונע מהם לבצע את העבירות, מונע פגיעה במשפחות ובחברה, אובדן והרס בכלל, ואם היו מזהים את זה עוד בשלב של מערכת החינוך אולי הם לא היו מגיעים אלינו.
מוחמד ברכה: אני חוזר לשאלה מה קורה ביום שהוא משתחרר?
דבי שגיא: יש לנו מערך לא רע של תכניות לקראת שחרור, כמובן עם כל מי שהצלחנו איתו בטיפול.
דבי שגיא: עם זה שלא הצלחנו הוא יכנס בדלת המסתובבת.
מוחמד ברכה: יש לכם נתונים לגבי אחוזי ההצלחה?
דבי שגיא: דובר על זה בדיון הקודם כשהיה כאן נציג של "אבני ראשה", לגבי מי שכן עולה על מסלול של תכנית ההמשך עם הרשות לשיקום האסיר שיש לה מסגרות לקליטת נערים אחרי השחרור, אחוזי ההצלחה הם מאוד דרמטיים, מאוד טובים.
דבי שגיא: אני חושבת שגם כאן
דבי שגיא: צריכה חבירה מאוד טובה של כל המסגרות כמו הרשות לשיקום האסיר, משרד הרווחה, משרד החינוך, ההורים, צריך לסגור את זה מכל הפינות ולנתב לתוך המסלול הזה.
דבי שגיא: מי שלא בורח הצידה מצליח.
הילה שפילברג: הסנגוריה הציבורית מייצגת את הרוב המכריע של הקטינים שמוגשים נגדם כתבי אישום בכל רחבי הארץ.
הילה שפילברג: מטבע הדברים יצא לנו לייצג במשך השנים אלפי קטינים עם בעיות סמים ומכורים לסמים.
הילה שפילברג: במהלך השנים הצלחנו לשים את האצבע על כמה בעיות מרכזיות ואני אציין אותן בקצרה.
הילה שפילברג: ואני אתחבר לדבריו של אייל קארו שנאמרו קודם.
הילה שפילברג: בפריפריה ישנה בעיה קשה מאוד של נגישות למרכזים ונגישות לטיפול.
הילה שפילברג: דווקא במקומות מוכי סמים שהם עם חתך סציו-אוקונומי מאוד נמוך.
הילה שפילברג: מקומות שיש בהם אלפי בני נוער שמכורים לסמים דווקא שם יש בעיה של נגישות לטיפול.
הילה שפילברג: אני מדברת על מקומות כמו: דימונה, נתיבות, ערד ואני מדברת במיוחד על מחוז הדרום.
הילה שפילברג: אתן דוגמה מהשבוע הזה, יש לנו קטין בן חמש עשרה, מכור לסמים, מבצע עבירות רכוש על רקע סמים, עם אמא חד הורית.
הילה שפילברג: הנער הזה אובחן על ידני והבנו שישנה בעיית סמים, קצינת המבחן והסנגורית הפכו עולמות כדי להכין אותו לטיפול, הוא גילה נכונות לטיפול אבל כשהאמא גילתה שלצורך בדיקות שתן או לצורך הטיפול הוא יצטרך לנסוע לבאר-שבע, זו אמא שמחשבת שקל לשקל ושאמרה בשום פנים ואופן לא.
מוחמד ברכה: בגלל דמי הנסיעה?
הילה שפילברג: בגלל דמי הנסיעה.
הילה שפילברג: בגלל בעיות תקציב ונגישות יש לנו היום עשרות קטינים שמוכנים לטיפול שלא מקבלים אותו בגלל שהוא לא מספיק נגיש וזו הבעיה המרכזית בפריפריה.
הילה שפילברג: לפני כמה שנים הייתה בעיה נוספת של תור המתנה לקהילות כאורך הגלות.
הילה שפילברג: יש שיפור אם כי לא מספיק עדיין.
הילה שפילברג: יש רשימות המתנה במיוחד ל"רטורנו" רשימה בת חודשים שלושה.
הילה שפילברג: זה מסכל כמעט לחלוטין את האפשרות לקבל טיפול אפקטיבי.
הילה שפילברג: הבעיה השלישית היא הבעיה של מענים המשכיים ודובר על זה כאן, קטינים שעוברים תקופה ממושכת בקהילה ועושים תהליך מדהים, חוזרים הביתה, חוזרים לאותה מציאות שבירה, מורכבת, הם חוזרים לבית קשה, החברים הם אותם חברים ואין שום גורם תומך שישמר את ההישגים שלהם.
הילה שפילברג: יש לנו נער בן שבע עשרה עם סיפור הצלחה, הוא עשה דרך ארוכה, האבא נעצר אחרי שהוא היכה את האמא, לא היה מי שיעזור לו לעבור את המשבר.
הילה שפילברג: המענה הפשוט והקל זה לחזור לסמים אחרים והוא מופעל.
הילה שפילברג: זו דוגמה אחת מיני רבות.
הילה שפילברג: הבעיה של תחלואה כפולה שהועלתה כאן.
הילה שפילברג: זו בעיה שאין כמותה.
הילה שפילברג: זו אוכלוסיה שנופלת לחלוטין בין הכיסאות, שילוב של בעיות נפשיות וסמים.
הילה שפילברג: (לא ברור מה כאן הביצה ומה התרנגולת), בהרבה פעמים ברור לנו שההגעה לסמים היא תוצאה של מצב נפשי, השימוש בסם מוריד את הסימפטומים של המחלה.
הילה שפילברג: לאותם קטינים אין כמעט היום מסגרות לבעיות עם תחלואה כפולה, אין מסגרות שמסוגלות לקבל אותם.
הילה שפילברג: במרכזים לגמילה מסמים לא מקבלים נערים עם בעיות נפשיות.
רקפת בן גיא: לא נכון.
הילה שפילברג: כמעט תמיד, לפחות חלק מהקטינים שלנו.
רקפת בן גיא: את מערבבת מושגים של תחלואה כפולה ובעיות נפשיות וזה לא אותו דבר.
רקפת בן גיא: מחלת נפש מאובחנת, אבל אין הרבה בני נוער בני ארבע עשרה, חמש עשרה שכבר עשו להם הבחנה של מחלת נפש.
רקפת בן גיא: אולי זו הסוגיה.
רקפת בן גיא: יש הפרעות אישיות.
הילה שפילברג: לא הפרעות אישיות.
הילה שפילברג: אני מדברת על מחלות נפש.
הילה שפילברג: לקטינים האלה אין לנו פתרון והיום חלק מהם מגיעים לכלא.
הילה שפילברג: זה ברור שזה לא מקומם והם מגיעים לשם מהעדר פתרון אחר.
הילה שפילברג: אני רוצה משפט אחד בנושא של טיפול בכפיה, יש לי תחושה שיש בעיה עם האפקטיביות של טיפול שניתן לבעיה של סמים ושהוא ניתן בכפיה.
הילה שפילברג: שנית ברור שיש בעיה חוקית מאוד מאוד סבוכה בהסדר הזה שקודם כל צריך להתגבר עליה.
הילה שפילברג: אני לא בטוחה שזה הפתרון.
ענת הנדלר: ישנם נתונים ואי אפשר להתווכח איתם.
ענת הנדלר: הנתונים מדברים, אפילו היום, אפילו על הבגירים, ההצלחות של מטופלים בגירים, ברגע שיש קצין מבחן שכופה עליך ללכת למסגרת טיפולית זה סוג של כפיה.
ענת הנדלר: הנתונים מדברים היום על שבעים אחוזי הצלחה יותר לכאלה שהגיעו דרך מערכת שכופה, מדובר על בגירים ואני עדיין לא דיברתי על נוער שחסר מוטיבציה ומודעות לבעיה.
הילה שפילברג: כשאדם עושה את החישוב של עצמו ויש לו חרב שמונחת על צווארו, יש קצין מבחן, בית משפט, מאסר על תנאי הוא עדיין מגיע לשם מרצון.
הילה שפילברג: אתם דיברתם על משהו אחר וזה נראה לי בעייתי מבחינת האפקטיביות וגם מבחינת החוק.
משה קרון: האם חוק הנוער חוק הנוער, טיפול והשגחה שקיים היום לא מספק מענים גם במקרים של קטינים שמשתמשים בסמים ואלכוהול?
מוחמד ברכה: לא מספק.
משה קרון: כדי לספק מענים, הפריסה בשטח של פקידי הסעד לא מאפשרת יישום החוק.
מוחמד ברכה: לדעתי אין להתייחס לטיפול כפייתי שהושג באמצעות לחץ, אפשר להציג את זה כדרך חלופה, כלומר לאפשר לו לבחור בין מאסר לבין טיפול.
מוחמד ברכה: בישיבה הקודמת בהקשר עם התופעה הכללית הוצגה חלופה משולבת של הרווחה, התעסוקה, והטיפול, זה קריט.
מוחמד ברכה: טיפול לבד כשלעצמו זה בסדר, הוא מקבל בפרק זמן מסוים את הטיפול אבל אחר כך הוא צריך להתמודד עם כל מה שהוביל אותו לסם.
מוחמד ברכה: אבקש שאלה לפני הסיכום.
מוחמד ברכה: רקפת בן גיא אמרת שיש לך פתרון לעניין של התחלואה הכפולה ולא ציינת מהו.
מוחמד ברכה: השאלה השנייה היא לפאולה רושקה וגם לרקפת בן גיא, בעניין שדובר עליו, של חודש חודשים שהוא מרשם לחסל את האפשרות של הטיפול.
מוחמד ברכה: כמה מיטות חסר?
רקפת בן גיא: בנושא של תחלואה כפולה, בפרופורציות וזה שזה עולה כל כך מהר פה על השולחן זה נהדר, כי עסקנו בבגירים עשרים שנה ולא היה לנו לזה פתרון ורק בשנה האחרונה פתחנו מסגרת שאנחנו משתמשים בה כפיילוט.
רקפת בן גיא: זו מסגרת בשיתוף פעולה עם משרד הבריאות, קהילת שילוב שנמצאת בתוך בית חולים פסיכיאטרי ובלי שום נגיעה.
רקפת בן גיא: יש כרגע יוזמה על ידי אותה עמותה.
רקפת בן גיא: אני מזכירה לכם שהנושא של מכסות לנוער לא נמצא ברשויות להתמכרויות אלא נמצא בחסות הנוער, כלומר זה נגזר ממקום אחר לחלוטין.
רקפת בן גיא: כרגע מחשבה ללכת על אותו מודל של טיפול בנפרד בנוער, אני לא רק מדברת על החלק של המניעה, אני מדברת על החלק של הפתרון המוסדי כשהנער מגיע ואנחנו מגיעים למסקנה שהנער צריך לצאת מהבית וכיוצא בזה.
רקפת בן גיא: לגבי הטיפול האמבולטורי, אני לא יודעת עד כמה מהר זה ייתן מענה, אבל מסתבר שהשירותים בשטח לא מיודעים לזכויות המטופל כשהם מטפלים בנוער.
רקפת בן גיא: למה כוונתי?
רקפת בן גיא: – היום נער רשאי לכל המבחנים של "טובה" וכיוצא בזה, על חשבון קופות החולים.
רקפת בן גיא: אנחנו מוצאים את עצמנו עובדים עם עובדי נוער שלא יודעים את הזכויות האלה.
רקפת בן גיא: הם לא יודעים את העובדה שבעצם נער עד גיל שש, זה תלוי בקופת החולים ועוד.
רקפת בן גיא: אנחנו הולכים לעשות עבודה מול קופות החולים בנוגע למידע כלומר מי זכאי ומי לא זכאי.
רקפת בן גיא: הזיהוי של הנער עם כל המבחנים מאוד חשוב.
רקפת בן גיא: זו האוכלוסיה שאני מדברת עליה.
רקפת בן גיא: את מדברת ממש על תחלואה כפולה.
רקפת בן גיא: כאן יש לנו בעיה, יש לנו בכלל בעיה עם המערכת הפסיכיאטרית, אנחנו מודעים לזה ואנחנו עושים עבודה מאוד רצינית יחד עם משרד הבריאות.
רקפת בן גיא: ברגע שרואים מכור מעדיפים להגיד שהוא מכור ולא מקרה פסיכיאטרי למרות שחלק מהאנשים שיושב יודע שלעיתים זה הפוך.
רקפת בן גיא: זו עבודה מאוד מאוד קשה שצריך לעשות היום מול המערכת הפסיכיאטרית.
רקפת בן גיא: אולי פאולה רושקה תאמר את זה אבל יש היום עבודה מאוד רצינית מול הפסיכיאטרים המחוזיים.
רקפת בן גיא: לא להזיז מיד את המכורים הצידה.
מוחמד ברכה: את לא מסכימה עם פאולה רושקה שצריך להקים בית החולים או מוסד לתחלואה כפולה?
רקפת בן גיא: אני נורא חוששת שבעניין של נוער העניין הסטיגמטי יהיה מאוד בעייתי.
קריאה: עדיף שהם יגיעו לכלא?
רקפת בן גיא: פה זו פילוסופיה של מה שאת מייצגת ומה שאני מייצגת.
רקפת בן גיא: אם את מתייחסת לכלא רק ככלא אז את צודקת.
רקפת בן גיא: אנחנו עוסקים בנוער ולפעמים הגבול הוא - - -
מוחמד ברכה: אומרים שהפסיכיאטרים לא רוצים לטפל בהם בגלל שהם צורכים סמים, ואלה שמטפלים בבעיית הסמים לא מטפלים בגלל שיש להם הפרעות פסיכיאטריות.
מוחמד ברכה: יש בעיה ייחודית?
רקפת בן גיא: יש.
ענת הנדלר: בכלים הקיימים או בכלים אחרים?
רקפת בן גיא: יש בעיה עם התחלואה הכפולה.
רקפת בן גיא: היא בעיה הרבה יותר עמוקה.
רקפת בן גיא: תחלואה כפולה היא טרמינולוגיה רפואית, צריך להגדיר מישהו עם שתי מחלות נפש, כלומר מחלת נפש ושימוש בסמים, אנחנו לא מדברים על הנוער שאנחנו רואים עם הפרעות ושהוא מתקבל בכל היחידות והוא מטופל.
ענת הנדלר: אבל יש בני נוער דווקא למשפחות הנורמטיביות, כולם דיברו כאן על הקצה ואני מכירה את הקצה.
ענת הנדלר: אבל ישנן משפחות כמונו וכמוכם, אנחנו ב"אל-סם" לפחות מזהים אותם, כשהילדים סובלים גם מבעיות של הפרעות נפשיות וגם עם בעיה של סמים ואלכוהול ברמות של התמכרות ואין לנו לאן להפנות אותם בגלל תחלואה כפולה.
משה קרון: אפשר להפנות אותם אלי, שנית אני הבעתי נכונות בפני משרד הבריאות לפתוח מחלקה במרכז שלנו לצורך לתחלואה כפולה, אני מוכן לעשות את זה מיד, שיתנו מבנה.
מוחמד ברכה: כשרקפת בן גיא אמרה שיש לה פתרון חשבתי שיש פתרון ולא מבנה.
מוחמד ברכה: מה בעניין מחסור במיטות כדי למנוע את התור, יש לך הערכה?
רקפת בן גיא: אני מצטערת לגבי המידע שיש ברשותי, אני יודעת ש"ברטורנו" יש תור המתנה ובמקביל אני יודעת ש"במלכישוע" הרשימה לא מלאה.
רקפת בן גיא: אני טועה במידע?
רקפת בן גיא: האם יש כאן העדפה של עובדים שמעדיפים להחזיק את המטופלים בהמתנה במקום לשלוח אותם למקום אחר.