GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רחל בר-המבורגר: הם יהיו תלויים במתדון, אחרים בגיל 40-50 יפסיקו עם השימוש בסמים, אם הם ישתקמו כן או לא, זאת סוגייה אחרת.
רחל בר-המבורגר: הם ימשיכו לקבל מתדון, והם ימשיכו לחיות ולחיות טוב, והם לא ימותו כתוצאה משימוש בסמי רחוב, זאת אומרת יש בזה יתרונות עבור הקבוצה הזאת.
רחל בר-המבורגר: אבל אם לא יהיה שיקום תעסוקתי, אז הופכים אותם לפרזיטים של המדינה, ולא עשינו שום דבר עבורם.
רחל בר-המבורגר: חלוקת המתדון כפי שהיא מתבצעת כיום גורמת לזליגה של המתדון לשוק הנורמלי.
רחל בר-המבורגר: יש מכירה של מתדון.
רחל בר-המבורגר: הסקר האחרון שנעשה במגזר הערבי בקרב תלמידים של המגזר הערבי, מראה שמשנת 1998 4.5% מהתלמידים צרכו מתדון, היום 6%.
רחל בר-המבורגר: זאת אומרת שזליגת המתדון אל השוק החופשי כדי למכור אותו, כדי להרוויח כסף, מתקיימת.
יחיאל חזן: מה קורה במגזר היהודי?
רחל בר-המבורגר: מאחר ואנחנו עושים סקר עכשיו, אז יש לי נתונים של 2001, ושם יש לנו כ-3% מהתלמידים במגזר היהודי בשנת 2001 שהודיעו שהם צורכים מתדון.
רונן זכאים: תכפילי אותו כבר.
יחיאל חזן: כמה עולה מנת מתדון בשוק השחור?
רונן זכאים: 100 שקלים.
רחל בר-המבורגר: תזכור שמתדון זה חומר מאוד ממכר.
רחל בר-המבורגר: זאת אומרת, שאותם תלמידים שצורכים את זה כדי לצרוך בעצמם, אולי הם צורכים את זה כדי להמשיך למכור, הם יכולים להיות ילדים מכורים לסמים.
דני דדון: תוך חודש הוא כבר מכור.
רחל בר-המבורגר: סנקציית ההגלייה שעליה דיבר החבר היקר כאן, היא סנקציה שאם אחזור לד"ר רייטר, היא לא צריכה להתקיים היום אם באמת יגדילו את מנת המתדון.
רחל בר-המבורגר: זאת אומרת במקום להגלות אנשים ולהעניש אותם, אפשר לסדר מינון גבוה יותר ולמנוע מהם את כל השימוש בסמי רכוש כפי שמנסים לעשות את זה.
רחל בר-המבורגר: הענישה באמצעות הגלייה היא מוטעית.
יחיאל חזן: אמרת שזה דבר מוטעה?
רחל בר-המבורגר: סנקצית ההגלייה מוטעית לחלוטין.
יחיאל חזן: אז למה מבצעים בכל זאת?
רחל בר-המבורגר: צריך להגדיל את המינון כדי שהם לא יגיעו לסמי רחוב.
אנטולי מרגוליס: זה לא כל כך נכון.
אנטולי מרגוליס: יש לנו סנקציות כמובן, ובעיקר זה סנקציות על אלימות, אלימות בתוך המרכזים.
אנטולי מרגוליס: לגבי שימוש בסמי רחוב, אין לנו סנקציות, בדרך כלל הגליה למקום אחר.
אלי בן-שטרית: יש שלט של מטר – שתן מזוייף – הגלייה.
אנטולי מרגוליס: אני מדבר על השימוש בסמים.
אנטולי מרגוליס: לגבי המינונים, כי המינון הממוצע בכל המרכזים שלנו נע בין 100-120 מיליגרם.
אנטולי מרגוליס: זה נחשב למינון סביר וגבוה בכל העולם, גם במדינות אירופה, גם בארצות הברית, מינון ממוצע נע בין 80-120 מיליגרם.
אנטולי מרגוליס: פה אנחנו דווקא כן מקפידים על מתן מינון נכון.
אנטולי מרגוליס: אנחנו מתייחסים לטיפול במתדון כטיפול רפואי.
אנטולי מרגוליס: עכשיו התחלנו לבדוק את רמת המתדון בדם כדי לתת את המינון הנכון, הדרוש לבן-אדם.
אנטולי מרגוליס: אנחנו מתייחסים יותר ויותר שזה לא טיפול חברתי, זה טיפול רפואי במרפאות.
שבתאי לויט: הדיון הזה על המתדון כן או לא, ואם כן למה לא הסתיים בארצות המערב בשנות התשעים, והסתיים פחות או יותר בישראל בסביבות 1997-1998, כאשר משרד הבריאות החליט שזה הולך להיות הכלי המרכזי שלו לטפל במכורים.
שבתאי לויט: על יעלות השיטה, כמו שרחל אמרה קודם, נעשו עשרות מחקרים בחו"ל וגם בארץ על ידי ועל ידי ד"ר לבנטל שבדק האם אנשים שמטופלים במתדון במרכז גמילה שלו בחיפה מצליחים יותר או מצליחים פחות מאלה שבאים מהרחוב, הוא לא מצא הבדלים.
שבתאי לויט: הבשורה הרעה שזו מחלה כרונית, וזה אומר שהטיפול יהיה לייף-טיים.
שבתאי לויט: ומה שאחרים קוראים גמילה, אנחנו קוראים רמיסיה במחלה, זה לא אומר שזה לא יחזור, וצריך לברך על כל יום שנשארים נקי.
שבתאי לויט: אבל הבשורה הטובה היא, שהרפואה המודרנית יודעת מה לעשות עם מחלות כרוניות, ומאפשרת לחולה לחיות חיים יותר טוב כחולה במחלת ההתמכרות.
שבתאי לויט: זו הבשורה הטובה.
שבתאי לויט: לפני חצי שנה מת אצלי זקן המטופלים בן 82, ומה שאני רואה שאנשים מזדקנים יחד איתנו.
שבתאי לויט: אם פעם בממוצע במתדון היה 35 לפני עשר שנים, אז היום הוא 45, ויש 15% מהמטופלים שמעל גיל 60, ו-15% מהמטופלים שהם מתחת לגיל 30.
שבתאי לויט: זה מאפשר לחיות חיים מלאים.
שבתאי לויט: הצרות שהכניסו אנשים לסמים לא נעלמות, הן רק מתעצמות מתקופת השימוש, והן לא נפתרות כשלוקחים מתדון.
שבתאי לויט: יש אפשרות להתייחס אליהן, יש אפשרות לטפל בהן, אבל הן לא נפתרות בגלל שלקחו מתדון.
שבתאי לויט: זו לא תרופת פלא, זה בסך הכל מונע את הקריז.
שבתאי לויט: או כמו שאנחנו קוראים לזה היום, טיפול מנרמל מערכות פיזיולוגיות.
שבתאי לויט: וכשאתה מאוזן פיזיולוגית אתה יכול לעשות דברים נוספים.
שבתאי לויט: הנושא של שיקום הוא באמת בעיה, היה באמת רצוי שבכל מרכז מתדון יהיה גם מרכז שיקום וגם מרכז האכלה שהוא סוג של מועדון.
שבתאי לויט: אבל צריך לקחת בחשבון שגם כשאנחנו הפעלנו כל מיני תכניות של פעילות ושיקום, שהיו יותר תקציבים, אז לא כולם צבאו על הפעילויות האלה.
שבתאי לויט: אז היה תיאטרון עם שבעה איש, והיתה סדנה שעשינו עם הקרן הקיימת ביער, חמישה איש היו מוכנים ללכת ולעבוד ביער.
שבתאי לויט: יש פה אוכלוסייה ששליש ממנה מתפקד באופן נורמטיבי ועובד עם המתדון, זה כמו אינסולין לחולה סכרת.
שבתאי לויט: יש עוד שליש באוכלוסייה שבחיים לא היה במסגרת נורמטיבית, ואין לו שום מיומנויות של עובד, ושום מיומנויות תעסוקה, ואף אחד לא יקבל אותו בגיל 40 לעבודה עם עבר פלילי מכאן ועד אלסקה, והיכולת שלו לשמוע בשקט הוראה מהתחלה ועד הסוף, כמו שראית פה לפעמים - - -
יחיאל חזן: אבל מצד שני, כאשר אתה מסתובב באזור מרכזי החלוקה של המתדון, ואתה רואה את כל אותם משתמשים יושבים בגינה, מתנפלים אחד על השני, מטרידים אנשים, שלא נדבר על כך שמבצעים כמו שנאמר פה עבירות פליליות.
יחיאל חזן: עד לאן, צריך לתת לזה איזשהו פתרון, כי הדבר הזה הולך ותופח בכל מקום ומקום.
יחיאל חזן: אם זו הצלחה פה בירושלים, אז איך יכול להיות שהוא לא תופח.
שבתאי לויט: אני אומר לך שהוא לא תופח.
יחיאל חזן: איך יכול להיות?
יחיאל חזן: אתה אומר לי בעצם שאין לי עלייה.
יחיאל חזן: קודם שאלתי אם יש נתונים, אמרו לי שאין.
יחיאל חזן: מצד שני אתה אומר לי שאין עלייה באנשים שרוצים תחליף סם?
שבתאי לויט: אני אגיד לך יותר מזה על נושא מתדון ופשיעה.
שבתאי לויט: ביקשנו ממשטרת ישראל שתקציב לנו נתונים לאורך ה-12 שנים האחרונות מאז שפתחנו את מרכז המתדון באשדוד, כי פרנסי העיר, זאת אומרת סגן ראש העיר ד"ר לסרי, והאחראי על הרשות בסמים, שמו לב שכל פעם שאנחנו פותחים לקבלות חדשות את מרכז המתדון, הפשיעה של עבירות רכוש בעיר יורדת.
שבתאי לויט: הם לא רק שמו לב בשביל שיהיה לי טוב, הם מוכנים לבנות מרכז על חשבונם.
שבתאי לויט: כי מאוד ברור להם שמתדון הולך עם הורדת פשיעה.
שבתאי לויט: יש גידול, יש יותר ויותר אנשים ב-15 שנים האחרונות, שניסו את כל שיטות הגמילה והבינו שזה לא רק עניין פיזיולוגי, ושבתנאי החיים הקיימים שלהם, ובמערכות התמיכה המשפחתיות שיש להם, הסיכוי שלהם לשרוד בלי סמים הוא קטן מאוד, והם מגיעים אלינו.
שבתאי לויט: גם אלינו האופציה של הגמילה פתוחה.
שבתאי לויט: מי שרוצה לרדת במינון יכול לרדת במינון.
שבתאי לויט: אנחנו רק לא עושים מזה עניין.
יחיאל חזן: השאלה היא האם יש יוזמה שלכם, של המשרד - - -
שבתאי לויט: אנחנו לא חושבים שגמילה זה פתרון לנרקומנים.
שבתאי לויט: גמילה זה פתרון לנו הנורמטיבים להיגמל מהצורך לגמול את כולם.
יחיאל חזן: נמצא פה אבי שהוא מנהל מרכז רפואי בבעלותו בשרון שאומר לי, שישנם אנשים שהם היו דרי רחוב שבאו אליו, הוא קלט אותם וגם גמל אותם ממתדון.
יחיאל חזן: יכול מאוד להיות שצריך לשנות את תפיסת העולם פה.
שבתאי לויט: אף אחד לא מתווכח על העובדות שבין 10%-20% מסוגלים לצאת מהמעגל הזה.
שבתאי לויט: זה כמו שאומרים על תלמידי בית ספר, הוא גם בית ספר למרות בית הספר.
שבתאי לויט: 30% בסדר.
רונן זכאים: לא מזמן יצא יעקב מהמרכז.
שבתאי לויט: יש לא מעט ממרכז המתדון שלנו שנגמלו.
יחיאל חזן: השאלה אם אתם צריכים ליזום ולא לתת לנצרך לבקש את העזרה, זאת השאלה המרכזית.
שבתאי לויט: אנחנו לא חושבים שמבחינה ערכית אתה פחות טוב אם אתה שותה מתדון.
יחיאל חזן: יש איש מקצוע שיכול לסתור את מה שהוא אמר, אנשי מקצוע?
מרגוליס אנטולי: אנחנו מתייחסים לטיפול במתדון כטיפול רפואי, וזה חשוב להבין.
מרגוליס אנטולי: אנחנו כאנשי מקצוע כאשר אנחנו רואים במשך הזמן שמצבו של המטופל משתפר, אנחנו הולכים לכיוון גמילה מיוזמה שלנו, של אנשי מקצוע.
מרגוליס אנטולי: אנחנו לא מחכים שהבן-אדם יבוא ויצרח לנו תעשו לי גמילה.
מרגוליס אנטולי: זו בדיוק החלטה רפואית פרופר.
מרגוליס אנטולי: כך גם בכל מרכזי המתדון.
שבתאי לויט: זה שיושבים פה ארבעה איש מהמרכז שלי והקימו ועד, ויש להם פתחון פה, והצליחו להביא את עצמם עד לכנסת, זה לא כמו לפני עשר שנים שאני לקחתי את דני איתי לועדת הכנסת, או את מרסו.
שבתאי לויט: זו התקדמות טיפולית עצומה, אבל הם מייצגים קהל גדול שאין לו פה.
שבתאי לויט: ולכן חשבתי שחשוב שיהיה ועד, וחשוב שיהיה להם פה, ואין ספק שיש להם אינטרסים שהם שונים משלנו.
שבתאי לויט: חלק מהאינטרסים אנחנו כאנשי מקצוע רואים את זה באופן שונה, וחלק מזה שאנחנו אנשים שונים.
שבתאי לויט: הנושא שצריך לעמוד על הפרק מאוד ברור, של טיפול מתדון, ככל שאתה תרחיב את האפשרויות והמענים שהוא יכול לתת כך הטיפול יותר יצליח כטיפול מתדון, וגם אולי יאפשר ליותר אנשים לצאת לגמילה.
שבתאי לויט: מי מגיע לגמילה אצלי?
שבתאי לויט: מי שכבר חי חיים נורמטיביים ועובד, והמתדון בשבילו זה כמו אינסולין לחולה סוכר.
שבתאי לויט: אז הוא מתחיל אחרי חמש-שבע שנים תהליך של הורדה הדרגתית.
עוויד מאהר: באתי לדבר על מה שכואב לי באופן אישי.
עוויד מאהר: אני עכשיו מקבל מתדון מהמרכז.
עוויד מאהר: כל חודש מקבל מהביטוח הלאומי 1,250 שקלים.
עוויד מאהר: אני נשוי, שגר בחדר שנתנו ההורים לגור בו.
עוויד מאהר: הכסף לא מספיק לא ל-320 שקלים שאני משלם למרכז, לא לנסיעות, לא לסיגריות.
עוויד מאהר: אשתי אומרת לי, אני רוצה לקנות מכנסיים, אין לי להביא לה.
עוויד מאהר: זה כמו שאומרים לי תלך תגנוב תפרנס את הבית.
יחיאל חזן: יש פה נציג משרד הרווחה?
יחיאל חזן: אם תוכלי לענות לי על מה שאמרתי האם זה נכון שמשתמש בסמים חולה, יש בסך הכל תקציב של חמישה כאלה להיות בבית חולים או בכלל?
גלית גבע: נכון לעכשיו יש לנו חמש מכסות ארציות לקריית שלמה.
יחיאל חזן: זה כל המכסות שיש?
יחיאל חזן: אני רוצה לשמוע דבר כדי אולי לזעזע את האנשים שמטפלים בנושא הזה.
יחיאל חזן: אם ישנו נרקומן חולה, כמה מכסות יש בתקציב שלכם כדי לתת לו פתרון?
גלית גבע: זה משהו אחר.
גלית גבע: מבחינת מכסות לקריית שלמה ספציפית יש חמש מכסות.
יחיאל חזן: כמה בסך הכל מכסות יש?
גלית גבע: יש לכל הקהילות.
יחיאל חזן: כמה מספרית?
גלית גבע: מספרית קשה לי להגיד לך.
יחיאל חזן: אבקש להעביר לי לוועדה.
אנטולי מרגוליס: קרוב ל-300 מכסות לקהילות טיפוליות.
אנטולי מרגוליס: אנחנו עובדים ביחד עם הרווחה.
אנטולי מרגוליס: 5 מכסות שיש בקריית שלמה, זה מכסות לתחלואה כפולה גופנית בלבד.
אנטולי מרגוליס: זה לא מדבר על התחלואה הכפולה הנפשית שיש מכסות אחרות בקהילות טיפוליות אחרות.
אנטולי מרגוליס: זה רק מכסות לתחלואה כפולה גופנית.
יחיאל חזן: במדינת ישראל של היום יש רק שמונה כאלה, ולכן יש רק חמש מכסות?
אנטולי מרגוליס: בדרך כלל אנחנו מדברים על המכסות האלה של אנשים שלא מתאימים לקהילות טיפוליות ורגילות.
אנטולי מרגוליס: רק האנשים האלה, שיש בן-אדם שעבר את המחלה הקשה ויש לו שיתוק שלא יכול להשתקם בקהילה טיפולית, אז הוא יכול להשתקם שם.
יחיאל חזן: אני מחדד יותר את השאלה.
יחיאל חזן: אתה אומר שיש חמש מכסות.
יחיאל חזן: לאותם כאלה שהם נכים במצב קשה, האם החמש מכסות האלה עונות על הדרישות שקיימות היום בשוק?
אנטולי מרגוליס: אני אענה לך בצורה אחרת.
אנטולי מרגוליס: לא הפעילו עלינו לחץ להכניס יותר אנשים למכסות האלה.
גלית גבע: לא היה לנו מצב עדיין, יש לנו קהילות שעדיין אנחנו מסתדרים עם מה שיש במצבים ייחודיים נפשיים שאנחנו כן מוצאים חלופות.
גלית גבע: אברהם שמילוביץ' בנושא המיטות בתחלואה כפולה – ארחיב מעט.
גלית גבע: קודם כל את הנושא של התחלואה הכפולה צריך לטפל משני כיוונים.
גלית גבע: אנחנו מחזיקים מספר מיטות ברשיון משרד הבריאות לתחלואה כפולה גופנית, בהיבט של גמילה.
גלית גבע: לאחרונה התקיים מכרז של משרד הרווחה על הקהילות הטיפוליות.
גלית גבע: זכינו במיטות של תחלואה כפולה לגבי נרקומנים חולים.
גלית גבע: משרד הרווחה יצא למכרז הזה מתוך מצוקה של מיטות, בהיבט של נרקומנים חולים.
גלית גבע: אני מדבר ברמה של שיחות אישיות מול הפיקוח הארצי, לא פיקוח מחוזי.
גלית גבע: כרגע שוכבות על השולחן של המפקחת המחוזית עשרות פניות.
גלית גבע: התבקשתי אישית על ידי גורמים במשרד שלכם לעשות כל מאמץ שרק אפשר כדי להגדיל את כמות המיטות, מפני שעל מנת לקבל מטופל אחד, אנחנו נדרשים בכתובים לזרוק לרחוב מטופל אחר כי אין תקציב וזה כתוב.
גלית גבע: שלא יספרו שאין ביקוש, כי נכון להיום יש ביקוש של עשרות מיטות.
גלית גבע: לא ייתכן שאנחנו ניאלץ להוציא לרחוב מטופל כדי להכניס מטופל אחר.
גלית גבע: זה מופיע בכתובים.
גלית גבע: אז לפני שבאים לוועדה קודם כל להתעדכן בחומר מפני שיש מצוקה אמיתית.
גלית גבע: ד"ר מרגוליס צודק, בתחום של תחלואה כפולה בהיבט של הגמילה, יש הרבה פתרונות.
גלית גבע: יש את העניין של החלוקה של האלכוהול ואת החלוקה של הסמים.
אברהם שמילוביץ': חד-משמעית.
אברהם שמילוביץ': אנחנו מדברים על נרקומנים חולים שקהילות טיפוליות פולטות אותם ולא יכולות לקבל אותם מפאת המחלות.
אברהם שמילוביץ': מדברים על מחלות זיהומיות, על איידס, על מחלות מידבקות, אנחנו מדברים על קטועי איברים, אנחנו מדברים על חירשים, על פסחים שהקהילות לא מסוגלות לטפל בהן.
אברהם שמילוביץ': ולכן, הם נמצאים איפה שהם נמצאים, אני ממש לא יודע איפה.
אברהם שמילוביץ': הם מטופלים במסגרות לא מתאימות.
אברהם שמילוביץ': אנחנו נאלצים בכתובים להוציא מטופל איקס לרחוב על מנת לקבל מטופל אחר.
אברהם שמילוביץ': איך יש הסדר לציבור הזה, זה לא עובד.
יחיאל חזן: כנציגה של משרד הרווחה פה, אני אבקש להעביר לי נתונים של מה שהוא אמר, אם זה נכון שיש מחסור בתקציב לכאלה שזקוקים לטיפול, והם נזרקים לרחוב כתוצאה מבעייה תקציבית.
יחיאל חזן: אני רוצה לקבל את זה.
אברהם שמילוביץ': לא הייתי הולך על נזרקים לרחוב, הייתי אומר על אחרים שלא מתקבלים בעקבות מחסור במזומנים.
יחיאל חזן: בשפה ברורה הם נשארים ברחוב, זה בדיוק אותה גברת בשינוי אדרת.
אברהם שמילוביץ': בהוסטל שנפתח בשנה שעברה, כמסגרת לשיקום של דרי רחוב אלכוהוליסטים, אנחנו היום מחזיקים כ-30 מיטות טיפוליות.
אברהם שמילוביץ': במסגרת חלק מהמיטות שזה דרי רחוב ואלכוהוליסטים שכרגע משוקמים וכולם עובדים ומתקיימים, עשינו נסיון להכניס לשם אנשים מטופלי מתדון על מנת לראות איך הם מתקיימים בתוך המערכת הזאת.
אברהם שמילוביץ': מטופלי המתדון הללו חוברו למרכזי חלוקת מתדון.
אברהם שמילוביץ': במקביל הם היום עובדים, מתקיימים מפרנסים את עצמם, וזה עובד יפה.
אברהם שמילוביץ': אין שום סיבה לא להמשיך לפתח גם את הנושא הזה במרכזים אחרים.
מרסדס פרץ: ישנן נשים במרכז שאין להן איפה להיות.
מרסדס פרץ: בשביל לילה אחד לישון ומקלחת הן צריכות למכור את הגוף שלהן.
מרסדס פרץ: זה עצוב מאוד שאומרים שאין תקציבים כל הזמן, ואין מי שיעזור להן.
מרסדס פרץ: מר שבתאי הוא המטפל שלי, לי במקרה יש בית, אני יכולה להגיד שאין לי בעיה עם זה, עצוב לראות נשים שבאות בבוקר בלי לרחוץ פנים, באות מהרחוב ישנות בלילה ברחוב, צריכות לתת את הגוף שלהן בשביל לילה אחד ומקלחת.
מרסדס פרץ: שימצאו פתרון לזה, בסך הכל אנחנו רוצים שיהיה טוב למטופלים.
מרסדס פרץ: לפני שהגענו לבניין החדש, היו הרבה יותר פעילויות.
מרסדס פרץ: הנרקומנים שהיו שותים מתדון לא היו צריכים להסתובב מהבוקר ברחוב, היו חוגים, היו כל מיני פעילויות שהיום אין אותם.
מרסדס פרץ: הייתי רוצה שזה יחזור להיות כמו שהיה ושיעזרו לאותן בחורות שלא ייזרקו לרחוב.
אלי בן-שטרית: באנו היום בתקווה מאוד מאוד גדולה, אנחנו בעד הטיפול.
אלי בן-שטרית: הטיפול לי ולעוד הרבה אנשים עשה רק טוב.
אלי בן-שטרית: אין לי כסף בכיס, צריך לתת את הדעת על כך.
אלי בן-שטרית: כל מי שמתעסק בלוחמה בסמים מכל הגופים, לבוא למרכז ממ"י ירושלים, לשבת ולבנות תכנית שכדי שלאנשים יהיה כן מה לעשות.
אלי בן-שטרית: לא לבוא לשתות את המתדון ולעזוב את המקום.
רונן זכאים: הכי חשוב זה – לפעמים אדם נתקע אין לו כסף לשלם, ביטוח לאומי לא הכניס לו כסף, לא יודע מה קרה, אין לו כסף.
רונן זכאים: יש מין מצב כזה שלא נותנים לו לשתות.
יחיאל חזן: אולי עדיף שימצאו לך עבודה ותחזור למעגל החיים, ולא תחכה לשבת על הקופה הציבורית.
רונן זכאים: עבדתי במשך שמונה חודשים עם קשישים.
יחיאל חזן: אולי צריך לעשות פה חשיבה מחדש.
רונן זכאים: בן-אדם שנתקע ואין לו כסף, אפשר להראות קצת אנושיות ולחכות עד שיסתדר הביטוח הלאומי, בחודש הבא הוא ישלם, ולא לזרוק אותו כך, בלך תגנוב ותשתה בבוקר במגרש הרוסים אדולן.
אורנה שביט: אני בתחום 17 שנה.
אורנה שביט: ניסינו אצלנו ביחידה אנשים שנמצאים בשלב טיפולי שהם כן יכולים להיגמל.
אורנה שביט: היינו בהמון ויכוחים הרבה שנים כן בעד מתדון, נגד מתדון.
אורנה שביט: בהחלט אני מתחברת למה שאמר ד"ר ספיבק.
אורנה שביט: יש אנשים שהם נמצאים בשלב שכרגע בחיים שלהם באמת צריכים את המתדון, זה מה שפותר להם את הבעיות.
אורנה שביט: היקפי הפשיעה בהחלט יורדים.
אורנה שביט: יש מחקרים על כך, אני מכירה באופן אישי את המחקרים.
אורנה שביט: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מאוד גדול עם מרכז מתדון.
אורנה שביט: אני מתחברת למה שאמרו כל החבר'ה כאן על הנושא של הרצף הטיפולי.
אורנה שביט: 320 מטופלים עם ארבעה עובדים סוציאליים זו שערורייה.
אורנה שביט: אי אפשר לתת טיפול מערכתי שמתייחס לילדים ולנשים, ולכל בעיות הדיור, ולכל מה שהאנשים כאן תיארו עם ארבעה עובדים סוציאליים ו-320 מטופלים.
יחיאל חזן: ד"ר רייטר, אם תוכל להעביר לי פרטים של כמה עובדים סוציאליים יש בכלל בכל מרכזי המתדון.
אורנה שביט: אצלנו חלק מההצלחה של האנשים שכן נמצאים בשלב שהם יכולים להיגמל, ויכולים להשתקם, הטיפול אצלנו הוא לא רק במכור.
אורנה שביט: אנחנו מתייחסים לכל הרצף כולל הנושא של התעסוקה, כולל מה שאמרתי טיפול בילדים, באשה, בהורים.
אורנה שביט: אני חושבת באותה מידה גם מטופלי מתדון באמת זקוקים לחלק המערכתי הזה כולל תעסוקה, מה שהאנשים דיברו כאן.
אורנה שביט: נכון שלא כל אחד יכול לצאת לעבוד, נכון שיש אנשים שאין להם מיומנויות עבודה.
אורנה שביט: את התופעות של אנשים ששוכבים ברחוב אחרי מתדון מה שתיארת אני לא ראיתי באופן אישי.
אורנה שביט: מטופלים לא אצלנו ביחידה, יש יחידה מקבילה אלינו של דרי רחוב שכן יש אנשים שבאמת מטיילים ברחובות ללא תעסוקה, לאו דווקא צרכני מתדון.
אורנה שביט: לגבי מה שהעלתה גברת פרץ בנושא של דרי רחוב, כן יש פתרונות לעיריית ירושלים בירושלים.
אורנה שביט: נכון שאלה לא פתרונות מסברי עיניים מדהימים, יחידות שמספר אנשים נמצאים בחדר.
אלי בן-שטרית: מלון צפניה, תחנת סמים פעילה של עיריית ירושלים.
אורנה שביט: אני לא נציגת היחידה של דרי רחוב.
אורנה שביט: הוזמנתי כנציגת היחידה להתמכרויות.
אורנה שביט: אני כן יכולה לומר מה יש, אני מסכימה שזה לא מספיק בהחלט.
אורנה שביט: אני יכולה להיכנס לזה, לתת נתונים.
אורנה שביט: אולי כדאי להזמין להבא את מקבילתי בתחום הזה בעיריית ירושלים.
אורנה שביט: אני כן חושבת שצריכים יותר מענים טיפוליים.
אורנה שביט: אני לא מדברת על כן או לא מתדון, זאת פילוסופית וזו גם שאלה חברתית בעיניי.
אורנה שביט: זה עניין של מנגנונים של פיקוח חברתי, של אכיפה, אם זה כן או לא, זה גם מוריד את הפשע.
אורנה שביט: יש לי את הדעות האישיות שלי, לא אכנס לחלק הזה.
אורנה שביט: עובדה שיש אנשים במתדון שזקוקים לטיפול.
אורנה שביט: צריך לתת על זה את הדעת.
דני דדון: סליחה, את 17 שנה בתחום שלך, אני 20 שנה בסמים, איך זה שאנחנו לא מכירים?
דני דדון: זה אומר הכל.
דני דדון: אף פעם לא נפגשנו.
דני דדון: גם אותו את לא מכירה, וגם אותו את לא מכירה.
דני דדון: אף מטופל את לא מכירה.
אורנה שביט: כנראה שלא פניתם ליחידה שלנו.
אורנה שביט: שם היחידה שלנו זה של"ב בירושלים.
מיקי רייטר: הדברים שנאמרו כאן קשים, חלקם הגדול מאוד נכונים.
מיקי רייטר: בשלוש השנים האחרונות אנחנו קוצצנו בשליש.
מיקי רייטר: אם יכול להיות פתרון לאלה שישנם במערכת מהסוג שדיברנו בהם אנחנו מאוד רוצים את זה, ולקלוט אנשים נוספים כדי לפרוס את הרשת.
מיקי רייטר: אנחנו מצויים כרגע עם 2,300 מטופלים, כשהסטנדרט העולמי במינימום למקומות טיפול באוכלוסייה בסדר גודל במדינת ישראל הוא 4,500.
מיקי רייטר: זאת אומרת אנחנו ב-50% היקף טיפול.
מיקי רייטר: אני אומר כך, אם אתה יכול להפעיל, וכבר הצלחת בדברים מסויימים כמו שאני יודע, אבל זה לא יכול להיות, לבקש תוספת תקציבית לנושא הזה כדי שאפשר יהיה לפעול כפי שאנחנו מסכימים.
מיקי רייטר: אבל זה לא יכול להיות מתוך משרד הבריאות, כי אז אנחנו נאבקים – תרופות לסרטן, סל בריאות ודברים אחרים.
רונן זכאים: אתה מכיר את הדרך.
קולט אביטל: באיזה גילאים האתיופים?
עמי קרצ'מר: האתיופים דווקא צעירים בין 18-25.
עמי קרצ'מר: כמו שאמרתי, הם מגיעים אלינו לתהליך של שנה.
עמי קרצ'מר: הם מתחילים פה את התהליך, הם עולים לאט לאט בשלבים, ומקבלים יותר אחריות, יותר תפקידים.
עמי קרצ'מר: יש פה הרבה תפקוד של הקהילה בצוותים שונים, כמו צוות מטבח, צוות פנים, צוות גינון.
עמי קרצ'מר: לאט לאט מקבלים יותר אחריות, ראשי צוותים, ועולים בסולם הדרגות של התפקידים, ויחד עם העלייה הזאת מקבלים גם זכויות יותר.
עמי קרצ'מר: אם למשל בהתחלה לא יוצאים הביתה מספר חודשים, אחרי זה יוצאים לשמונה שעות, לאחר מכן יוצאים ל-12 שעות, לאחר מכן ל-24 שעות, ובסוף ל-48 שעות.
עמי קרצ'מר: ככל שהאחריות גדלה, כך יש יותר זכויות.
עמי קרצ'מר: בשלב ג' כשהם מגיעים, זה שלב ההכנה לקראת ההוסטלים, לקראת יציאה החוצה.
עמי קרצ'מר: הם פה מתפקדים כבר בחוץ, בקיבוצים שבסביבה, במושבים שבחוץ.
עמי קרצ'מר: הם אפילו מרוויחים כסף, והכסף הזה נשמר להם לרגע שהם יוצאים להוסטל, ואז יש להם קצת כסף להתחיל את החיים שלהם.
עמי קרצ'מר: ברגע שהם מגיעים להוסטלים שלנו, תוך שבועיים-שלושה הם אמורים להתחיל לעבוד.
עמי קרצ'מר: מה שמדהים, שלמרות התקופה הקשה כולם עובדים.
עמי קרצ'מר: אין לנו אחד שלא עובד.
עמי קרצ'מר: סוג עבודות מכל הסוגים, מצידנו זה יכול להיות אפילו כמלצרים, שמירה, ועד לעבודות ממכירות או כל כל דבר אחר, בעיר רחובות.
עמי קרצ'מר: שם מתחברים ליחידות העירוניות של משרד הרווחה, שם הם גם מתחברים ל-N.A., קבוצות עזרה עצמית.
עמי קרצ'מר: מהבחינה הזאת יש לנו מטופלים שנמצאים כבר נקיים כ-13 שנה, מאז הקמת המקום הזה.
עמי קרצ'מר: אנחנו שמחים על כך.
עמי קרצ'מר: רציתי לדבר על הייחודיות של המקום הזה, יחסית לשאר הקהילות הטיפוליות.
עמי קרצ'מר: דבר ראשון, יש לנו את המתקן של הקבלה הזמינה כמו שאמרתי, מרכז חירום ארצי.
עמי קרצ'מר: וזה מתוך האידיאולוגיה שלכל אחד מגיעה הזדמנות.
עמי קרצ'מר: אנחנו כמעט ולא עושים סלקציה בקבלה, אנחנו מקבלים כמעט את כל המכורים מעל גיל 18.
עמי קרצ'מר: כתוצאה מכך מאחר ואין סלקציה, יש יותר נשירה מטיפול.
עמי קרצ'מר: כי יש כאלה שלא מתאימים.
עמי קרצ'מר: בדיוק בחודש הזה, בקבלה הזמינה, עושים איבחון, ומנסים להתאים אותם אלינו, או מביאים אותם מדלת לדלת אל מקומות טיפול אחרים.
עמי קרצ'מר: זו הקבלה הזמינה שלנו.
עמי קרצ'מר: יחד עם זאת, אנחנו הקהילה היחידה בארץ, שבמשך 12 שנה מקבלים נשאי איידס.
עמי קרצ'מר: אף אחד אחר לא מוכן לקבל אותם, אנחנו מתמודדים איתם כבר לאורך הרבה שנים.
עמי קרצ'מר: כל הקהילה פה מתייחסת אחד אל השני כאילו הם נשאים.
עמי קרצ'מר: מראש הם לא יודעים מי בדיוק נשא, זה סודיות, אלא אם האדם רוצה לשתף את החברים שלו, אז בבקשה.
עמי קרצ'מר: אבל כתוצאה מכך כולם מחונכים כיצד לחיות בחדר אחד עם השני, כאילו השני הוא נשא.
עמי קרצ'מר: יש כללי זהירות של משרד הבריאות, של לשכת הבריאות, של הרופא שלנו, שנותן הרצאות ומסדר את העניינים.
עמי קרצ'מר: שלב ג' – שלב שמשרד הרווחה נתן לנו בשנה שעברה פרס הצטיינות על הפרוייקט הזה, שלב ההכנה לקראת החיים בחוץ.
עמי קרצ'מר: שלב שבו הדגש הוא על נושא העבודה, שכולל קבוצות שמכינות אותם לקראת הנושא של העבודה, איך מתראיינים, מה כותבים בקורות חיים, מתנסים בכל מיני סוגים של עבודות.
עמי קרצ'מר: נתיב הל"ה לוקח אנשים שלנו פה לעבודות, קיבוץ בית גוברין נותן לנו עבודות.
עמי קרצ'מר: מפעל הבי.
עמי קרצ'מר: ג'י.
עמי קרצ'מר: בונדס של קיבוץ בית גוברין, הקים פה מפעלון פנימי בתוך הקהילה.
עמי קרצ'מר: אנחנו מקבלים כסף עבור אריזות של כל מיני חומרים.
עמי קרצ'מר: מתרגלים את האנשים לקראת העבודה.
אתי גלוון: כמו שאתם רואים, הקהילה שלנו היא הקהילה היחידה שעדיין נמצאת בקראוונים.
אתי גלוון: הקהילה היחידה שעדיין לא נעשתה בה בנייה.
אתי גלוון: אנחנו הולכים לקראת.
אתי גלוון: יש לנו כבר את התב"ע, תכניות הבנייה הפרטניות נמצאות בוועדה המקומית לאישור שם.
אתי גלוון: נשאר לנו משהו קטן – וזה הכסף.
אתי גלוון: פנינו למפעל הפיס, שבעבר נתן הבטחה לכסף.
איתן גורני: גם נתן, לא רק הבטיח.
איתן גורני: גם לקח את זה חזרה, כי לא יכלו לבנות.
אתי חורי: ממש נתן.
אתי חורי: עדיין לא היו את האישורים, מפעל הפיס אמר, כרגע אנחנו לא נותנים כספים ישירות למקומות, למרות שבעצם זה מקום ארצי, אלא דרך רשויות.
אתי חורי: אנחנו שייכים למטה יהודה, והם לא מוכנים, מבחינתם אולי בצדק, שהכספים האלה יגזרו קופון, יגזרו מהכספים שהמגיעים למועצה עצמה.
אתי חורי: כי המטופלים שכאן, הם לאו דווקא ממועצה אזורית מטה יהודה.
אתי חורי: לכן בעצם יש הגיון למצוא דרך אחרת, כדי שמפעל הפיס יעביר את הכספים האלה, גם דרך צינור של מטה יהודה, ישירות עבור כסף שמיועד לבנייה כאן באזור ב"זוהרים".
אתי חורי: פנינו גם לקרן רש"י, שגם היא קרן שנתנה כל מיני הבטחות, וכשזה התחיל מבחינתנו להיות תכ'לס - - -
יחיאל חזן: אני רוצה לשאול כמה שאלות, מכיוון שאני מכיר את התחום הזה, ואני יודע איך הכסף באמת עובר.
יחיאל חזן: יש לי שתי שאלות מאוד מרכזיות.
יחיאל חזן: הקרקע פה שייכת למי?
אתי גלוון: היא קרקע של המינהל שאנחנו חוכרים אותה.
יחיאל חזן: אתם מתוקצבים בעמותה רק ממשרד הרווחה, או משרדים נוספים?
אתי גלוון: רק ממשרד הרווחה.
קולט אביטל: משרד הקליטה לא עושה שום דבר?
אתי גלוון: משרד הקליטה, בשנה שעברה פנינו אליהם באופן עצמאי, והם באמת עזרו לנו בסכום סמלי של 13,000 שקל.
קולט אביטל: מה לגבי סלי הקליטה, הם לא מגיעים הנה?
אתי גלוון: חלקם לא זכאים לסלי הקליטה, מפני שהם עברו את מכסת השנים כאן בארץ.
אתי גלוון: זה לא מחייב שהם ניצלו את זה.
אתי גלוון: בהיותם מכורים לסמים, זה לא שהם ניצלו אולפן, ולא שהם ניצלו זכויות אחרות.
יחיאל חזן: אתי, מה גודל המבנה שאתם רוצים לבנות כאן?
יחיאל חזן: מה התקציב שלו?
אתי גלוון: עלות המבנה כ-7 מיליון דולר.
אתי גלוון: זה כפר שלם.
אתי גלוון: כל הקומפלקס מחולק לשלבים.
אתי גלוון: משהו מודולרי, או משהו של שלבים, שבשלב הראשון אנחנו מתכננים לבנות כמובן את מגורי המטופלים באיזשהו מיתחם טיפולי.
אתי גלוון: אחרי כן אנחנו נתרחב לעוד מתחם מגורים של מטופלים נוספים.
יחיאל חזן: הוא אמר שמפעל הפיס נתן לכם כסף?
אתי גלוון: לבנייה.
אתי גלוון: זה לא נכון שהוא נתן כסף, הוא היקצה כסף.
אתי גלוון: הוא חזר בו, מפני שאז התב"ע לא היתה מאושרת.
יחיאל חזן: זה היה בתקופה של קצלר?
אתי גלוון: כן.
יחיאל חזן: כמה הם היקצו לכם?
אתי גלוון: 2.5 מיליון שקל.
יחיאל חזן: מטבע הדברים, ההקצאה הזאת במפעל הפיס עברה את הדירקטוריון.
יחיאל חזן: הוא לא היה בא לפה, לא היה מחלק שום מתנה, בלי שזה עבר את הדירקטוריון.
יחיאל חזן: מה שאני מציע בשביל להיות פרקטיים, שמעתי מדברייך שהמועצה האזורית לא מעוניינת שזה יעבור דרכה.
איתן גורני: אני מלווה את הפרוייקט הזה כבר הרבה שנים, אתן לכם סקירה.
קולט אביטל: לפני הסקירה.
קולט אביטל: אם 60% עולים מרוסיה, כמה מהם מתגלגלים זה זמן רב, וכמה אתם יודעים למשל שחלקם או רובם – זאת אומרת, האם יש לכם ידע אם הם כבר הגיעו מכורים לסמים לארץ, או האם זה משבר קליטה.
קולט אביטל: זאת אומרת, יש לכם איזושהי סטטיסטיקה.
עמי קרצ'מר: הצעירים שביניהם לא הגיעו ארצה מכורים לסמים.
עמי קרצ'מר: היותר מבוגרים כן הגיעו בחלקם מכורים לסמים.
עמי קרצ'מר: הם גם הביאו איתם כמו שאנחנו יודעים, סוגים שונים של סמים, שאנחנו לא ידענו אותם קודם.
עמי קרצ'מר: שיטות שונות של שימוש בסמים הם הביאו איתם.
עמי קרצ'מר: אבל הצעירים כמו שאנחנו יודעים קשורים - - -
קולט אביטל: הצעירים עד איזה גיל?
עמי קרצ'מר: משהו בסביבות בין 18-25.