GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דודו אלבז: זה גם אנשים שהם לא יודעים לשחק, חלקם, היה לנו שוער שהיה בנבחרת ישראל, בנבחרת שלנו הכוונה, שהוא היה עם קביים.
סימון דוידסון: כמו נבחרת הכנסת בערך.
רם שפע: מרשים מאוד ומשמח.
רם שפע: נעבור אליכם, אני מבין שאתם, איילת וליאור, נשמח לשמוע את הזווית של בתי המשפט הקהילתיים.
ליאור גרינברג: שלום לכולם, אני ליאור גרינברג, עובדת סוציאלית בבית המשפט הקהילתי,
איילת פייט שוורץ: אני איילת פייט שוורץ, עובדת סוציאלית קהילתית בבית המשפט הקהילתי.
ליאור גרינברג: אנחנו כמובן מתחברות לכל מה שנאמר לפנינו.
ליאור גרינברג: נשמח להתייחס לזוויות ייחודיות מנסיוננו בבית המשפט הקהילתי.
ליאור גרינברג: ראשית כל, יש לנו קבוצת כדורגל בבית המשפט הקהילתי, שבעיקר הנוכחים בה הם משתתפים צעירים, אבל לא רק.
ליאור גרינברג: ואנחנו נוכחנו לראות קשר הדוק בין מה שמתרחש במגרש הכדורגל ובקבוצה לבין מה שקורה באולם הדיונים.
ליאור גרינברג: זה בא לידי ביטוי גם בהתייחסות להשתייכות לקבוצה, ולייצוג של בית המשפט הקהילתי בדיון עצמו, על ידי השופטת, על ידי התובעת, בתסקירים שקציני המבחן כותבים לדיון, וגם בקשר שנוצר בין השחקנים.
ליאור גרינברג: יש לנו גם בקבוצה, היא קבוצה מעורבת שגם צוות בית המשפט הקהילתי יכול להשתתף, הסניגורים, משפחות, וגם המשתתפים עצמם.
ליאור גרינברג: מה שמייצר גם קירבה ואמון וגם טשטוש היררכיה.
ליאור גרינברג: ואפילו זה בא לידי ביטוי בתנאים מגבילים, מתחשבים בשעות הפעילות של הקבוצה, ומשחררים אנשים לחלון מסויים כדי שהם יוכלו להספיק.
רם שפע: תגידי בדיוק איך הקשר הזה נוצר.
ליאור גרינברג: אנחנו מנהלות את הקבוצה.
ליאור גרינברג: אנחנו בקשר, כל בית המשפט הקהילתי בעצם הוא צוות רב מקצועי שעובד יחד בשביל לקדם את השיקום ואת התכניות שיקום של המשתתפים.
ליאור גרינברג: אז ברגע שיש משהו שאנחנו מזהים כזרז שיכול לעזור לתכנית השיקום אנחנו מעלות את זה, ומבקשות מהסניגורים שלנו המשתתפים להגיש בקשה לבית המשפט כדי לקבל חלון או איוורור כדי להגיע לקבוצה, והשופטת מייד מאשרת את זה, מתוך הבנה של החשיבות והקידום.
ליאור גרינברג: זה בעיקר גם ממש רואים את זה אצל המשתתפים.
רם שפע: מה סדרי הגודל?
ליאור גרינברג: כיום יש שישה בתי משפט קהילתיים בארץ, מתוכם בשלושה כרגע יש קבוצת כדורגל.
ליאור גרינברג: זה משתנה מקבוצה לקבוצה.
ליאור גרינברג: אנחנו עוד יחסית בשלבים התחלתיים.
רם שפע: כמה זמן קיים הדבר הזה?
ליאור גרינברג: הקבוצה אצלנו קיימת כמה חודשים, יש כחמישה עשר שחקנים אצלנו.
ליאור גרינברג: יש קבוצה בבית משפט קהילתי ברמלה, שקיימת כבר הרבה זמן, לפחות שנה.
ליאור גרינברג: זו קבוצה שמתמידה, הם משחקים כל שבוע וגם מעורבים בהם גם צוות וגם משתתפים, ועכשיו גם נפתחת בירושלים.
איילת פייט שוורץ: ספציפית על הקבוצה ברמלה, זו קבוצת הפעילים שלהם, זה חבר'ה שהם או בוגרים של התכנית, או לקראת סיום התכנית, שהם אלה שדחפו לפתוח את הקבוצה, והם פשוט החליטו להיפגש, והם מקיימים את המפגשים ללא מאמן, אצלנו יש מאמן, שהתחיל ממש עכשיו.
איילת פייט שוורץ: וחוץ מזה באמת ברמה המקומית בחיבור לקהילה אנחנו רואות חשיבות מאוד גדולה של משחקי כדורגל, אימון כדורגל מתרחש במתנ"ס בבת-ים, בלב שכונה שככה פתח את השערים שלו, ובאמת זה כלי גם לחיבור לקהילה המקומית, זה פתח להשתייכות עבור המשתתפים שלנו, לחיבורים נוספים בהמשך.
איילת פייט שוורץ: פתאום הולכים למתנ"ס, זה משהו שלא היה לפני כן, ומה העיר יכולה להציע לי מלבד הטיפול בהתמכרות או הטיפול בעבירה שעשיתי.
איילת פייט שוורץ: ובאמת עבודה סוציאלית קהילתית ככלל דוגלת בחיבורים האלה לקהילה כמשהו שיכול להפחית בפגיעה בקהילה בהמשך.
רם שפע: מזל שלפחות לעובדים סוציאליים אין בעיה, אין מחסור, הכל בסדר, השכר עולה, ההסכמים ממומשים.
רם שפע: חשוב שלפחות.
רם שפע: .
איילת פייט שוורץ: החלט.
איילת פייט שוורץ: ובאמת גם בצד השני של הקהילה, שלראות משתתפים מהתכנית שלנו נמצאים פשוט במתנ"ס, גם כאיזו הפגת סטיגמה שיכולה להיות ובתקווה גם שיתופי פעולה בהמשך יחד עם כל מיני אנשים בעיר.
סימון דוידסון: הייתי רוצה לשאול על קטע של עבודה סוציאלית, בלימודים שלכם מדברים על הספורט ככלי שיכול בעצם לעזור לאוכלוסייה בסיכון, או לאנשים שנמצאים במצב שהוא לא טוב?
ליאור גרינברג: אותי אישית לא לימדו על ספורט.
ליאור גרינברג: מלמדים באמת על החשיבות של קהילה, ואנחנו רואות את הספורט כחיבור ישיר לקהילה, כפעילות אוניברסלית, נגישה, וחיבור בין קהילות שונות אפילו, וגם בקהילה המקומית.
ליאור גרינברג: אבל מעולם לא השתמשו בכלי, לפחות בתואר שלי.
רם שפע: אם אתה רוצה בזה אני יכול לסייע.
רם שפע: יש הרבה התארגנויות, כל הגופים שמנסים להשפיע על ההכשרה.
סימון דוידסון: כי כולנו מבינים, בואו נדבר רגע על העולם של העובדים הסוציאליים, שאם מגיע נער או נערה, ואנחנו יודעים שיש בעיה, אז החיבור שלו או שלה לאיזה מועדון ספורט הוא יכול לעזור.
סימון דוידסון: זה כלי חשוב מאוד.
סימון דוידסון: וחשוב שזה יהיה אחד מהכלים שתשתמשו בו.
סימון דוידסון: צריך ללמוד את זה גם, שזה חלק מהתכנית.
רם שפע: מרשים, וכיף שיש חיבור ביניכם, תמיד זה כיף שזה קורה פה, אבל אם זה קרה לפני, אז זה גם טוב.
רם שפע: ד"ר פאולה רושקה, משרד הבריאות, המחלקה לטיפול בהתמכרויות, יקירת הוועדה מהבולטות ביותר.
סימון דוידסון: אתה יודע מה החלום שלי בסוף, שיהיה איזה שולחן עגול, כמו שעושים פה, אבל בדרגים הכי גבוהים, של כל המשרדים.
סימון דוידסון: הרי זה נוגע לכולם.
סימון דוידסון: ולחלחל אותו בסוף לתכנית שתציף את כל המדינה.
סימון דוידסון: משרד הרווחה ומשרד החינוך ומשרד הבריאות.
סימון דוידסון: לדוגמא היה דיון השבוע עם משרד הבטחון, הגיעו לשם ראש אכ"א, כולם מבינים שעל ידי תכנית מיוחדת של ספורט תהיה מניעת פציעות בחודשיים הראשונים בטירונות למשל.
סימון דוידסון: עשרה אחוז מהחיילים נפצעים בטירונות, זה עולה מאות מיליונים למדינה, כדי להכשיר אותם.
סימון דוידסון: אז זה דבר שאנחנו מגלגלים אותו.
סימון דוידסון: אבל זה יכול לגעת לכולם, לכל ילד וכל ילדה במדינת ישראל.
סימון דוידסון: צריכים לעשות משהו.
סימון דוידסון: עם כולם ביחד.
אפרת לאופר: אתם יודעים שבאגף חינוך לנוער בסיכון אצלנו מושכים אותם לספורט ימי, לוקחים אותם בעצם לקיאקים.
סימון דוידסון: יש שם אני רואה את זיו נעורים, שזו עמותה שאני עובד איתם, מדהימה.
סימון דוידסון: ויש את הגל שלי.
סימון דוידסון: יש עמותות בים שעושים פעילות עם נוער בסיכון מדהימה.
סימון דוידסון: עוד מעט נשמע אותם.
פאולה רושקה: קודם כל אני באמת מאוד מסכימה עם זה שהיה צריך להיות איזו תכנית לאומית כדי שכל המשרדים ביחד יבנו את השותפויות.
פאולה רושקה: כי במשרד הבריאות, במיוחד קידום בריאות בהחלט, אבל גם התחום של התמכרויות, אז אני חושבת שבהחלט צריך לחבר את המשרדים יחד.
פאולה רושקה: כמו שהיה בעבר תכנית על חייבים לעשות תכנית כזאת שהספורט, שהמדינה תחליט שהיא משקיעה כספים מכל מיני משרדים כדי לתת איזו תנופה רצינית לנושא.
פאולה רושקה: לגבי ההתמכרויות אנחנו יודעים, אם אנחנו חוזרים לילדים ונוער, שהרבה מאוד מהם סובלים מהפרעת קשב וריכוז, ואנחנו יודעים שבהפרעת קשב וריכוז אחד מהטיפולים אינטגרליים לטיפול בהם זה ספורט.
פאולה רושקה: לא תמיד מיושם, ואילו היה באמת מיושם כמו שצריך יכולנו למנוע אחר כך התחלת סמים.
פאולה רושקה: כי הם צריכים אתגרים.
פאולה רושקה: אדרנלין, משהו שירים אותם.
פאולה רושקה: וברגע שהם מגיעים לגיל התבגרות אז הסמים זה הפתרון.
פאולה רושקה: ואם יהיה פה ספורט, ואנחנו נשקיע כבר בגיל קטן יותר, שהם ייכנסו לענפי ספורט שונים.
סימון דוידסון: השאלה אם למשרד הבריאות יש איזו תכנית מגירה, איזו מחשבה, איזה דיון שנעשה אי פעם על זה שאם תשקיעו עכשיו, לא חסר כסף למשרד הבריאות, אם תשקיעו עכשיו שקל תחסכו אחרי זה, במיוחד במשרד הבריאות, כל כך הרבה מיליארדים בעתיד.
סימון דוידסון: אבל אין תכנית כזאת.
סימון דוידסון: כי כל הפעילות של המשרדים, סליחה שאני אומר את זה, זה לכבות שריפות.
סימון דוידסון: רק כשהוא כבר נרקומן או אלכוהוליסט פתאום אומרים צריך לעשות משהו.
סימון דוידסון: אבל אם נטפל בהם הרבה זמן לפני, ונשקיע בתכניות, יש פה עמותות מדהימות.
סימון דוידסון: ומשרד החינוך אני בטוח שיהיה חלק מזה.
סימון דוידסון: אבל צריכים, מישהו צריך לקחת את זה לידיים, להגיב בואו נעשה את זה.
רם שפע: אני חושב שהרבה רוצים, אבל הנה בדיוק את הדבר הזה צריך ליצור.
רם שפע: נעבור ליובל חן, נציגת מועצת התלמידים והנוער, בבקשה.
רם שפע: אני עוד כמה דקות אהיה חייב לצאת, יש פה גם כל מיני ענייני קואליציה, אבל סימון יחליף אותי.
יובל חן: נעים מאוד, אני יובל חן, אני בת שבע עשרה, אני בכיתה יא', עולה ליב'.
יובל חן: אני אגיד שאני מגיעה היום בשני כובעים.
יובל חן: אני גם נציגה של מועצת התלמידים והנוער הארצית, אבל מצד שני אני גם נציגה של ארגון מאמני ומאמנות הכדורסל בישראל.
יובל חן: אני שיחתי שש שנים כדורסל בהפועל באר-שבע, עם שחורי.
סימון דוידסון: איך את פה?
סימון דוידסון: יש כנס גדול של המאמנים עכשיו, בצפון.
סימון דוידסון: יותר מידיי כובעים.
יובל חן: אז אני בשני כובעים.
יובל חן: אני אתחיל ואני אגיד שאני מאוד מתחברת להרבה דברים שאמרתם.
יובל חן: דיברת קודם ואמרת שצריך להשריש את הספורט בחינוך, צריך לנסות כבר מהתחלה להתחיל ולהגיד שהספורט הוא מקום הבריחה של גם בני הנוער, וגם מבחינה בריאותית ופיזיולוגית, סטטיסטית, כבר בגילאי א' עד ו'.
יובל חן: אני אגיד שספורט בשבילי, ובשביל עוד המון ספורטאים בישראל הוא מקום בריחה.
יובל חן: אנחנו אוהבים להיות שם, כי אנחנו מוציאים שם אגרסיות.
יובל חן: דיברת על אדרנלין, אנחנו באמת אוהבים להיות שם, כי אנחנו אוהבים את ההישגיות ואת המטרות ואת השאיפות, ולהשיג ולא לוותר ואת כל הכלים שזה מקנה גם לחיים אחר כך.
יובל חן: מעבר לזה אני אגיד שבתור בת נוער, בני נוער מחפשים היום בחירה.
יובל חן: אנחנו מחפשים שתתנו לנו, תגידו לנו יש לכם שולחן מלא בהצעות, רק תבחרו.
יובל חן: יש לכם המון קלפים, תגידו מה אתם אוהבים.
יובל חן: והספורט פותח כל כך הרבה קלפים בעיניי.
יובל חן: ספורט תחרותי, ספורט לא תחרותי, יחידני, קבוצתי, יש מגוון אופציות.
יובל חן: אז קצת אקשן, מה בתכל'ס עושים, אז בכובע של הארצית אני אגיד שאנחנו כבר מעבר לשלושה חודשים אנחנו באיזה שהוא שיתוף פעולה עם משרד הספורט.
יובל חן: אנחנו רוצים להקים מועצה של קפטנים בישראל.
יובל חן: אנחנו רוצים להעצים את העניין של שיתוף, של מנהיגות, עם ספורט.
יובל חן: הייחוד, שיתוף הפעולה כמובן עם יושב ראש אורי שחורי, של ארגון המאמנות והמאמנים בישראל, של הכדורסל.
יובל חן: אבל כמובן שאנחנו מתייחסים לעוד ספורט – כדורגל, ענפים שונים, שחייה ועוד דברים שגם לא דוברו פה.
יובל חן: אני אגיד שהמטרה והשאיפה של המיזם הזה זה שוב לאחד גם את העניין של הספורט לתוך המנהיגות, אבל גם את המנהיגות לתוך עולם הספורט.
יובל חן: אני אוסיף קצת, אני אגיד שאני חושבת שאנחנו צריכים לנסות להשקיע, אני מדברת לדברים שלך, אנחנו צריכים לנסות להשקיע בהעצמה של ליגת התיכונים.
יובל חן: אמרת שיש חמישים וארבעה אחוזים מבתי הספר שאין בהם אולם כדורסל.
יובל חן: אז אני אגיד בתוך יובל חן שאולם הכדורסל הוא מקום הבריחה שלי.
יובל חן: כשמשע
יובל חן: מם לי וכואב לי ואני עצובה אני הולכת לשם, לוקחת כדור וזורקת, או סתם מסתכלת על אימון נבחרת.
יובל חן: אבל גם כשיש כבר אולם, בואו נשקיע במה שקורה בבית ספר.
יובל חן: אז אני מתחברת כבר לנושא של החינוך.
יובל חן: אני אגיד שאנחנו צריכים לנסות להכניס לתוך שיעורי חינוך גופני את כל התחום של מנטליות, את כל התחום אולי של תזונה, אם כבר יש בריאות.
יובל חן: הספורט, סליחה שאני קצת מעבירה ביקורת, אבל שיעורי חינוך גופני היום מתחילים וקצת נגמרים במספרים, בציונים, בעד כמה את יכולה לקפוץ גבוה, עד כמה את יכולה לקפוץ רחוק.
יובל חן: סליחה, אבל זה לא מייצג ספורט מבחינתי.
יובל חן: ובעוד הרבה בנים ובנות שאני מייצגת.
יובל חן: אני אתחבר אליך אפרת, ואני אגיד שספורט הנשים לא מספיק מועצם בישראל.
יובל חן: נשים היום מחפשות את הדיאטה, ואת החיטוב, ואת הלצאת החוצה, ולרוץ עם חברה, וכו'.
יובל חן: אנחנו צריכים לשבת ולדבר על זה.
יובל חן: מה קורה עם הנשים בישראל.
יובל חן: איך אנחנו מצליחים לרתום כמה שיותר אנשים, גם לספורט תחרותי, לא רק לצאת מהבית לריצה, כי זה לא מתחיל ונגמר פה.
יובל חן: בנוסף אני אגיד שאנחנו חייבים, דיברנו הרבה על עמותות אבל אני כן אכנס לעולם של האגודות, אנחנו חייבים להתעקש שקבוצות, גם מכל המינים וגם ממגוון הגילאים ייפתחו קבוצות.
יובל חן: לא יכול להיות שיש ילדה שהיא בכיתה ז' והיא ניגשת לאגודה מסויימת, הפועל באר שבע, הפועל ככה וככה, בא לי לשחק כדורגל, אבל לאגודה אין מספיק בנות כדי לפתוח את הקבוצה, אז לא נפתחת קבוצה.
יובל חן: צריך לנסות למצוא לזה פתרון.
יובל חן: ונקודה אחרונה שאני רוצה לגעת בה, צריך להעצים את המאמנים והמאמנות בישראל.
יובל חן: אנחנו חייבים לדחוף יותר בני נוער להגיע לקורסים, אני עשיתי עכשיו קורס די מזורז של חודשיים בוינגייט, זה אחד הקורסים שהכי העצים אותי מבחינה אישית בעולם הספורט.
יובל חן: אנחנו חייבים לנסות לדחוף, גם את הנושא של חינוך וגם את הנושא של הספורט, אחד בין השני.
יובל חן: בשורה התחתונה, אני אגיד קצת את הסלוגן האישי שלי, אנחנו צריכים להעצים את הספורט כדי להחליף ריגוש בריגוש.
יובל חן: אם אנחנו מדברים על התמכרויות, זה נכון מה שאמרת קודם, בני נוער בורחים לאלכוהול, לסמים, למה שלא אפשר לעשות כי משעמם בבית, ולא יודעת מה, אנחנו צריכים להחליף ריגוש בריגוש.
יובל חן: המטרה הסופית שלנו, גם במועצה, גם ארגון המאמנים, אנחנו רוצים להקטין את אחוזי הפרישה בשנה, ולהגדיל את אחוזי ההצטרפות.
יובל חן: תודה.
סימון דוידסון: רק לומר שני משפטים, בעקבות מה שאמרת.
סימון דוידסון: השנתיים של הקורונה העצימו את הנושא הזה, ורק אני אגיד נתונים שאנחנו קיבלנו, כל אותם ספורטאים שנשארו במסגרות בזמן הקורונה, כי אפשרו להם בתנאים כאלו ואחרים, הם בעצם אותם ילדים שנשארו באותן נורמות.
סימון דוידסון: אותם ילדים.
סימון דוידסון: אבל כל אותם שלא היו במסגרות ספורטיביות ואחרות, המצב של ההידרדרות, של ההתמכרויות, עלה באחוזים מטורפים.
סימון דוידסון: אז גם בזמן הקורונה הספורט בעצם היה גלגל ההצלה להרבה מאוד ילדים במדינת ישראל.
סימון דוידסון: אני רוצה לעבור לעו"ד נעם וילדר, מהמועצה לשלום הילד, בבקשה.
נעם וילדר: אני אעשה את זה קצר, אני אגיד תודה על רשות הדיבור, וגם תודה על הדיון החשוב הזה.
נעם וילדר: ובאמת נאמר פה הרבה על ההכרה הרחבה שיש בעיסוק הספורט בגיל צעיר, על הבריאות וההתפתחות של ילדים, שזה באמת מקום משקם לפעמים.
נעם וילדר: ולצד זאת אנחנו יודעים להגיד היום שכשילד חווה פגיעה, בין אם זה בגלל מה שקרה בתוך הארגון של הספורט או מחוצה לו, הוא הרבה פעמים נפלט.
נעם וילדר: אגב הקורונה, מה שדיברתם, והפספוס פה הוא כפול.
נעם וילדר: כי באמת הספורט הוא למעשה הגורם שיכול לשקם אותו, אם המערכת יודעת להיערך למעשה הזה נכון, היא יכולה לגרום לילדים האלה להישאר, ולעזור להם.
נעם וילדר: ילדים שנמצאים בסיכון, אנחנו יודעים, וגם נאמר פה, הם פונים לא פעם לגורם מבוגר, שהוא מבחינתם גורם מיטיב ומדריך.
נעם וילדר: זה יכול להיות מורה, זה יכול להיות לפעמים רב, וזה יכול להיות גם מאמן.
סימון דוידסון: אז אני אתקן אותך, שהמאמן בהרבה מאוד מהמקרים הוא הרבה מעבר למורה.
סימון דוידסון: רב אני לא יודע, אבל הרבה מעבר למורה, ולפעמים גם הרבה מעבר למורים.
סימון דוידסון: הדמות הזאת של מאמן, מסתכלים עליו כעל הדבר הכי מרכזי בחיים של אותם נערות ונערים.
נעם וילדר: נכון, ויש לו אחריות.
נעם וילדר: דווקא בגלל זה יש לו אחריות להבין את התפקיד הזה שלו, ולהיות שם, גורם מיטיב, ולפתוח, לזהות סימני מצוקה אצל נערים ולפתוח להם את הדלת.
נעם וילדר: ובהקשר הזה אני אגיד שהמועצה הוציאה לפני כמה שנים, בשיתוף עם משרד הספורט, חוברת ממש שעוסקת באיתור וזיהוי ילדים בסיכון בתחום הספורט, מתוך אותה הבנה שהמאמן הוא גורם משמעותי בסביבתו של הילד.
נעם וילדר: והוא יכול להיות משמעותי גם באיתור סימני מצוקה.
נעם וילדר: ובהמשך לאותו מהלך, אנחנו, ישראל אני אגיד שהיא נבחרה לאחת משש מדינות באיחוד האירופי לקדם תורת מוגנות של ילדים בתחום הספורט, שהמועצה לוקחת בו חלק.
נעם וילדר: יש גם הכרה, צריך להגיד את זה, לצד העובדה שהספורט הוא גורם משקם, שהספורט הוא גם זירה חברתית שילדים יכולים להיפגע, ויש גם מקרים של התעללות בילדים בספורט.
נעם וילדר: זה גם חשוב להגיד את זה.
נעם וילדר: וכחלק מזה יוצאת לדרך תכנית תלת-שנתית מאוד אינטנסיבית לקידום הנושא של מוגנות ילדים בספורט, שמשרד הספורט והמועצה ביחד, והולכות להיות ממונות מוגנות באגודות הספורט ותיכתב ממש תורה בעניין הזה להתמודדות עם מוגנות ילדים בתוך הספורט.
נעם וילדר: באמת כדי לאפשר אקלים בטוח בעולם הזה.
נעם וילדר: ובהזדמנות הזאת אני רוצה, בהקשר הזה, באמת לפרגן למשרד התרבות והספורט.
נעם וילדר: כי הוא באמת באופן יזום לוקח את הנושא הזה בשתי ידיים ומנסה לתת מענה.
נעם וילדר: מזהה את הנושאים האלה, וכן נותן לזה מענה.
נעם וילדר: המועצה באמת לקחה בזה חלק.
נעם וילדר: וזה מאוד חשוב שהמאמנים האלה יבינו, בדיוק את מה שאמרת, את האחריות שלהם לשמש מודל עבור הנערים האלה.
נעם וילדר: יש להם גם אחריות להיות גורם מיטיב, וגם לזהות, לזהות אם משהו קורה בבית, אם משהו מטריד את הילד, אם הוא נעלם למה הוא נעלם.
נעם וילדר: יש לו פה אחריות, יש לו פה כוח.
נעם וילדר: תודה רבה.
סימון דוידסון: דברים חשובים מאוד.
סימון דוידסון: קובי מורלי, מפקח ארצי, בבקשה.
קובי מורלי: אני גם עובד סוציאלי, אני באגף שיקום משרד הבטחון.
קובי מורלי: דברים בקיצור, אנחנו כמובן שהדברים שנאמרים פה אין מי שחולק, אני רק יכול לחזק את הדברים.
סימון דוידסון: אתה במשרד הבטחון,
קובי מורלי: מפקח ארצי על שירותים סוציאליים.
קובי מורלי: רציתי רק להוסיף שגם אנחנו רואים בזה משהו מאוד משמעותי.
קובי מורלי: אני יכול להגיד שעכשיו במסגרת רפורמה נפש אחת פתחנו הרבה מאוד קבוצות דווקא סביב הנושא של ספורט, בתחום של ריצה, רכיבת אופניים, וגם כן ביצירתיות גם שיתפנו את נכי צה"ל וגם את הילדים.
קובי מורלי: כלומר הפכנו את זה גם למשהו משפחתי.
קובי מורלי: מעבר לזה גם יש לנו פעילויות רבות של מרכזים של נכי צה"ל.
קובי מורלי: יש לנו למשל אתגרים ספינה שטה, שזה פרוייקט שהם יוצאים לשוט, ולומדים להשיט ספינות, כפעילות מאוד משמעותית.
קובי מורלי: גם אנחנו הרבה פעמים דוחפים ומממנים אופניים.
סימון דוידסון: מדובר רק על חיילים בסדיר?
קובי מורלי: לא, מדובר על נכי צה"ל שמוכרים באגף שיקום במשרד הבטחון, והתפיסה היא שהספורט הוא משהו מאוד מיטיב בתהליך שיקומי.
סימון דוידסון: אני רק אציין שבאליפות עולם בשחייה לפרה-אולימפיים זכו בשלוש מדליות, שתיים מזהב, וההישגים שלהם באולימפיאדה האחרונה הם ידועים לכולם.
סימון דוידסון: שמונה מדליות לשחיינים הפרה-אולימפיים, מתוכן שש מדליות זהב.
סימון דוידסון: זאת אומרת חוץ מהנושא של הספורט התחרותי זה מוביל לשיקום, ובעצם סוג של מציל את האנשים האלו.
סימון דוידסון: הספורט הוא דבר אדיר לכל העולם של הפרה-אולימפי.
סימון דוידסון: אנחנו נעבור לעמותה שאני התחברתי אליה די במקרה, אבל אני עובד איתה באופן צמוד ומנסה מאוד לעזור.
סימון דוידסון: זיו נעורים.
סימון דוידסון: בעיקר בנושא של נוער בסיכון.
מורן ניב שלמן: אני שמחה להיות כאן.
מורן ניב שלמן: מה שאנחנו עושים, אנחנו מפעילים תכנית התערבות חינוכית ימית לנוער בסיכון.
מורן ניב שלמן: קוראים לי מורן ניב, ואני מנהלת את תחום החינוך של העמותה.
מורן ניב שלמן: אנחנו עובדים באמת כמעט ורק עם נוער בסיכון, אבל בעקבות הקורונה הרבה דברים קרו.
מורן ניב שלמן: אנחנו גם עובדים עם פוסט-טראומה, כמו הספינה שטה.
מורן ניב שלמן: יש לנו כמה קבוצות כאלה.
מורן ניב שלמן: וגם בעקבות המשבר הזה של השנתיים, דחף גם אותנו לייצר תכניות נוספות, וגם את השטח מה שנקרא לפנות אלינו.
מורן ניב שלמן: מה שאנחנו עושים עם רוב החניכים שלנו זה בני ובנות נוער שמגיעים ממסגרות, זאת אומרת הם מתחנכים בפנימיות או בתי ספר, וגם חלופות מעצר ודברים כאלה, ומגיעים אלינו לפרק זמן בדרך כלל של שנה, תכנית שבנוייה על שלבים.
מורן ניב שלמן: אם דיברתם קודם, שאלת את העו"סיות שהיו בקשר ללימודים שלהן, אם מדברים איתן על כושר גופני, אז אנחנו כן את התכנית בנינו מתוך האקדמיה גם, ומופיע שם שכושר גופני זה אחד הדברים שהכי משפיעים על מניעת נשירה.
מורן ניב שלמן: זה כמובן שזור בכל התכנית שלנו, לאורך כל השנה.
מורן ניב שלמן: אנחנו עובדים עם מגוון מאוד רחב של כלים.
מורן ניב שלמן: גם גלשנים, וגם קייאקים ומפרשיות, שחייה, כל מיני דברים, כל מה שצף במים אנחנו עובדים איתו.
סימון דוידסון: שחייה מים פתוחים את מתכוונת, בים, לא בבריכה.
מורן ניב שלמן: אנחנו עובדים רק בים.
מורן ניב שלמן: אנחנו בקרוב גם נפתח מרכז בשנה הבאה בכנרת, אז יש שקוראים גם לכנרת ים.
מורן ניב שלמן: אז כן, גם מרכז מתוק יהיה לנו.
מורן ניב שלמן: אבל כן, אנחנו עובדים בים, עם כלים.
מורן ניב שלמן: כולנו אנשי ים וחינוך או טיפול אז אנחנו יודעים גם להשתמש בכלי הזה כדי לתת לנוער שלנו את הכלים.
סימון דוידסון: איך אתם מגיעים לנערים בסיכון, או איך הם מגיעים אליכם?
סימון דוידסון: מה השלבים הראשונים שאתם עושים איתם כשהם מגיעים אליכם?
סימון דוידסון: כי בסוף מדובר פה על אמינות, ועל קשר בין אנשים, ועל זה שבסוף הם יסתכלו עליכם ויאמינו שזה המפלט שלהם, זה המקום החם שלהם לברוח מכל הצרות שלהם בחיים, ובעצם זה הקו זינוק להתחלה של עבודה עם נוער בסיכון.
מורן ניב שלמן: החניכים מאותרים על ידינו ועל ידי המסגרות ביחד.
מורן ניב שלמן: כמעט כל החניכים שלנו, כמו שאמרתי אנחנו עובדים עם מסגרות, הם בעצם השותפים שלנו לדרך.
מורן ניב שלמן: יש לנו גם תהליכים פרטניים שפונים אלינו הורים או חניכים עצמם, אבל כמעט כל החניכים הם ממסגרות.
מורן ניב שלמן: זאת אומרת שאנחנו משתפים פעולה עם בתי ספר, עם פנימיות, ומתוך המסגרות האלה יחד איתם אנחנו מאתרים את הילדים שנמצאים במצב סיכוני, יש מסגרות שכל הילדים שם במצב סיכוני, ויש בתי ספר שרק חלקם.
מורן ניב שלמן: בונים קבוצה, יש איזה שהוא מודל, יש תהליך של פתיחת קבוצה, שלא רלוונטי פה לפורום.
מורן ניב שלמן: ובאמת כמו שאמרת אמון זו מילה גסה מאוד כשמדברים על חינוך, בטח עם נוער, ובטח שנוער בסיכון, אבל יש תהליך, של תחילת העבודה, של יצירת קשר, אני תמיד אומרת שכל הפעילות של העמותה, החל מרמת החניך ועד רמת שרים זה הרבה על הקשר האישי.
מורן ניב שלמן: ביום ראשון הייתי בטקס קבלת תעודת בגרות של חינוך בוגר שלי, כשאני ניהלתי את המרכז שלנו בעכו, לפני חמש שנים הוא היה כולה בכיתה ז', בית ספר לחינוך מיוחד הפרעות התנהגות קשות.
מורן ניב שלמן: והוא סיים תיכון, הוא היה חניך שלנו שנה אחת.
מורן ניב שלמן: ושאלו אותו מי הוא רוצה שיגיע לטקס, מי עזר לו להגיע לשם.
מורן ניב שלמן: אז הוא אמר את המחנכת שלו מכיתה ז' ואת זיו נעורים.
מורן ניב שלמן: ואני חייבת להגיד שזה מאוד מרגש.
מורן ניב שלמן: נוצר קשר כזה, שבפרספקטיבה של חמש שנים הילד הזה ביקש אותנו.
מורן ניב שלמן: לא היינו מאוד בקשר במהלך החמש שנים האלה.
מורן ניב שלמן: הם כן מגיעים אלינו, הם יכולים לקחת כלים, ולהשתמש.
מורן ניב שלמן: אבל באמת הקשר האישי שנוצר בתווך הימי, והאתגר שהם חווים והצלחות שהם חווים בפעילות הימית, זה משהו שאנחנו לוקחים איתנו לכל החיים.
סימון דוידסון: אז קודם כל אני רק אספר סיפור שאת לא יודעת, אבל הגעתי למרכז שלכם בנתניה, ויש לי חבר מאוד טוב שבעקבות הקורונה, כמו הרבה מאוד ילדים, לא חזר למסגרת הלימודים, חצי שנה ישב בבית, ונוצרו מצבים לא נעימים מעבר לזה.
סימון דוידסון: ובעקבות הסיור שעשיתי בנתניה הבנתי שזה המקום בשבילו.
סימון דוידסון: ואחרי שבועיים של טיפולים אישיים שם במקום, הבחור חזר ללימודים, ולומד במסגרת חינוכית, וממשיך את הפעילות שלו בזיו נעורים.
סימון דוידסון: אז אני מחזק אתכם, וחושב שאתם דוגמא ומופת לפעילות שאפשר לעשות עם נוער בסיכון, וכל הכבוד על זה.
סימון דוידסון: באמת, תמסרי לכל החברים שם.
מורן ניב שלמן: תודה רבה.
סימון דוידסון: תודה לכם.
סימון דוידסון: חוץ מהעמותה הזאת יש עוד הרבה מאוד עמותות בישראל, רק שתדעו, שפועלות בתחום הספורט.
סימון דוידסון: בים יש גם את הגל שלי, שעושה פעילות מדהימה עם נוער בסיכון, ויש את זיו נעורים כמובן.
סימון דוידסון: וזה בעצם, זה אחד מהכלים היותר טובים שיש למדינת ישראל לטפל בנוער בסיכון.
סימון דוידסון: בעצם הם מגיעים למצב שהם לא מאמינים כבר לאף אחד, הם באמת תלושים כבר מכל אחריות של אף אחד, והמסגרות בעצם מחבקות אותם, ויחד עם הפעילות בים, זה דבר נהדר.
סימון דוידסון: אני רוצה לפנות דווקא לרופאים, ההסתדרות הרפואית, חברה לרפואת ספורט.
סימון דוידסון: בבקשה.
רון גולן: שלום לכולם, ד"ר רון גולן, יושב ראש החברה לרפואת ספורט, עמותת בת של ההסתדרות הרפואית, המאגדת בעלי מקצוע שונים המשיקים לנושא של הספורט ורפואת הספורט.
רון גולן: החלק החשוב שלנו בדיון להערכתי, גם בזמן הקצר, זה הזהירות המתבקשת בעיסוק בהתמכרויות באופן טבעי מוביל אותנו גם לנושא של התמכרות לספורט, והחשש שאנשים יחליפו התמכרות בהתמכרות.
סימון דוידסון: הלוואי וזה היה קורה.
רון גולן: נכון שבשיקול כלכלי כמו שאתה עושה אותו ההערכה היא שהנזק המצטבר יכול להיות יותר קטן, אבל אני חושב שהפתרון הוא צריך להיות בגישה הזאת שאתם מנסים ליישם, הפתרון הוא גם מכיל את המרכיבים הטיפוליים האלה, את המעקב, כי התלהבות אחת יכולה לשמש ככלי להתלהבות אחרת, ואני חושב שבליווי פה שניתן לעשות לאותן עמותות ולאותם כלים, חשוב שיהיה שם או פסיכולוג ספורט או רופא ספורט שמבין בנושא הזה.
רון גולן: כי הדרך להתמודד עם הפרעות, כמו הפרעות אכילה, או התמכרויות אחרות, בסופו של דבר יש דימיון רב בין ההתמכרויות האלה להתמכרויות נרקוקטיות, המרכזים במוח פועלים על אותם חיישנים נרקוטיים, אנדורפינים ואחרים, ולכן יש נטייה להחליף התמכרות אחת בהתמכרות אחרת.
רון גולן: והפתרון שאנחנו מציעים פה זה באמת לווי המתבקש במקומות כאלה כדי להקטין את הסיכון לפגיעה.
רון גולן: כאשר אתה בונה מערכת מהבסיס, כפי שאני שומע על מקומות נפלאים שעושים עבודה נהדרת, ההתחלה היא מאוד חשובה.
רון גולן: ככל שיש לכם יותר מקומות ויותר פעילות, ואתה מצליח להכניס יותר בני נוער לתוך המסגרות האלה, ולהחזיר אותם למסלול.
רון גולן: עכשיו אתה צריך רק לנהל את הדברים האלה בצורה מבוקרת, כדי שזה לא יהפוך להתמכרות אחרת, בניסיון הזה יש לנו את היכולת לתת את התמיכה הזאת, בקרב אנשי המקצוע שלנו בנושא הזה, כדי שהבנאדם שחוזר בעזרת הפעילות הגופנית למסלול לא יחשוב שזה הדבר החשוב ביותר בחייו, אלא ישתמש בזה כדרך ביטוי לרגשות הכעס, החרדה, שמלווים אותו ובמקור הביאו אותו להתמכרות או ההתנהגות השונה שהוא הדגים.
סימון דוידסון: אתה מדבר על ספורט תחרותי, או ספורט הישגי?
רון גולן: לא בהכרח.
רון גולן: אנחנו רואים הרבה אנשים שנמצאים במסלול של פעילות גופנית לצורך הנאה, בזמן הפנוי, וממירים את זה בסופו של דבר לפעילות אינטנסיבית יותר, עקב הצורך הזה להעביר או להעתיק את הצורך הנפשי שלהם פה לתחום הזה.
רון גולן: בניסיון לשלוט בכל דבר אפשרי, שמוביל בסופו של דבר לאובדן שליטה, היכולת לאזן בין פעילות גופנית לפעילויות אחרות בחיים.
רון גולן: כי הקושי שלהם הבסיסי שהביא אותם למצב שהם נמצאים, להתמודדות עם לחץ חברתי, משפחתי, הביא אותם לסוג של התמכרות כלשהי.
רון גולן: והטיפול שהם מקבלים הוא לא בהכרח מתאים, והם נמצאים בהתמכרות אחת.
רון גולן: הפעילות הגופנית משמשת להם ככלי שמוציא אותם זמנית למסלול שנראה לכאורה כמו שאתה מתאר ישר ונורמלי, והסיכון ליפול לתוך מסלול התמכרות אחר הוא גדול באותו פרופיל אם אתה לא מטפל בשורש של הבעיה.
רון גולן: אם אתה לא מוצא את האיזון הנכון.
סימון דוידסון: הבנתי.
סימון דוידסון: ד"ר גולן, שאלה לי אליך.
סימון דוידסון: בסוף יש לכם אמירה מול משרד הבריאות.
סימון דוידסון: אתם יושבים, אתם מתדיינים, אתם מייצגים את הרפואה במדינת ישראל.
סימון דוידסון: האם בכלל הנושא הזה של פעילות ספורט כמניעה, נמצא על השולחן?
סימון דוידסון: האם אתם נותנים את העצה הזאת שמדינת ישראל צריכה להשקיע בספורט כדי בסופו של דבר בעתיד פחות אנשים יגיעו למערכות הבריאות?
סימון דוידסון: זה לא משנה אם זה בעיות נפשיות או כל בעיה בריאותית אחרת.
רון גולן: אתה נגעת בבעיה המרכזית היום של מניעה ברפואה.
רון גולן: פעילות גופנית, בין אם מוסדרת באגודות או בשעות הפנאי היא פתרון נהדר מניעתי.
רון גולן: המסר הזה קיים לא רק אצלנו, בעולם, אנחנו משדרים אותו שוב ושוב.
רון גולן: אתה מכיר אותו גם מבעיות תקציביות ומינהלתיות.
רון גולן: איך אפשר להכניס דברים כאלה.