GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ש': למשל ביציאה האחרונה שלי, לפני שבועיים יצאתי לשבת לבית, הייתה לי סיטואציה שפשוט רציתי לברוח ואמא שלי הגיעה אליי ושאלה אותי מה קורה ואמרתי לה שתבוא לדבר איתי, וזה כאילו משהו שפעם בחיים לא הייתי עושה, גם ההורים שלי אמרו לי שאף פעם לא שיתפתי אותם, הם גם ממש מבסוטים על זה.
ש': הם גם לא האמינו כל כך בטיפול המשפחתי בהתחלה ופתאום הם ראו שכן יש בזה משהו.
רם שפע: גם הם באיזה שהוא ממשק עם מלכישוע?
אוריה גן: כל מי שמגיע למלכישוע, משתדלים.
אוריה גן: הוא מחויב לתהליך משפחתי, או זוגי, זה יכול להיות ילדים, זה יכול להיות בת זוג, זה יכול להיות כל מיני.
ש': זה מלמד אותך ממש המון, גם על הקשר שלך עם המשפחה, איפה לא טוב לכם וגם אתה לומד מזה לחברים ודברים כאלה.
ש': אני אוסיף פה גם את הלימודים.
ש': אני הגעתי עם אפס לימודים, לא למדתי בגרויות או משהו, רק לימודי קודש, ופה התחלתי ללמוד לבגרות, הכניסו אותי לדברים לימודיים.
ש': במקום לעבוד במטבח אני כל היום לומד וכן הצלחתי להוציא קצת יותר.
ש': הוצאתי שלוש יחידות.
ש': זה לא הרבה, אבל יחסית אליי, לא ידעתי מה זה כל הדברים האלה.
קריאה: באיזה גיל יצאת?
ש': 17 וחצי.
קריאה: עד גיל 17 וחצי היית בישיבה?
ש': זה היה גם תהליך בתוכו, אבל כן.
ש': עכשיו אני בתכלס אמור לסיים עוד חודש, אבל אני לוקח הארכה גם בשביל הלימודים, שאני אסיים, כי אני יודע שאם אני ארד להוסטל יהיה לי מבלבל וקשה אז אני נשאר עוד קצת.
ש': זהו.
אוריה גן: א' מתנצל, הוא צריך לצאת לטיפול, אז הוא יצטרף אלינו בהמשך.
ח': היי, אני ח', אני בת 20, אני מגיעה מבית מיכל, מקהילת הנשים פה.
ח': אני באה מבית חרדי מאוד מאוד מאוד קיצוני.
ח': אם אתם יודעים מה זה נטורי קרתא, אז אני משם.
ח': בגיל 16 יצאתי מהדת בעקבות כל מיני אירועים שקרו לי בחיים וכמו כל משפחה חרדית סטנדרטית הראו לי את הדרך החוצה וניתקו איתי את הקשר והתגלגלתי ברחוב, בכל מיני מקומות.
ח': שנאתי את המוסד, כי גם מבחינת המשפחה שלי המוסד הוא טמא וזה היה אצלי מיתוס שהיה לי קשה להיפטר ממנו.
ח': באיזה שהוא שלב נכנסתי לכל מיני מוסדות, הרווחה התערבה, עד גיל 18 הייתי ב-11 מוסדות, עברתי ממוסד למוסד, העיפו אותי משם, העיפו אותי מפה, נכנסתי לסמים כמה חודשים אחרי שיצאתי מהבית ונפלתי משם.
ח': בעיקר הייתי בסמי רחוב, שזה סמים שאין מושג מה הם.
ח': באיזה שהוא שלב הייתי בפנימייה כלשהי והייתי בשימוש מאוד מאוד כבד בסמים.
ח': העובדת הסוציאלית שלי באה אליי, אני הייתי בתחתית, היא אמרה לי: תקשיבי, אולי תלכי לגמילה?
ח': אמרתי לה: מה זה?
ח': אז היא אמרה לי: כדי שתפסיקי עם הסמים, אמרתי לה: זה אומר שאני אוכל לעשן מדי פעם ואני לא אצטרך את זה כל הזמן?
ח': אז היא אמרה לי: משהו כזה.
ח': נראה לי שהיא גם לא ידעה.
ח': הכניסו אותי לאשפוזית לשישה שבועות, 42 יום, עברתי ניקוי פיזי, קריז, ואז המליצו לי, בגלל שאני צעירה ואין לי בעצם כלום, אז אמרו לי שאולי אני אפנה לקהילה.
ח': אני מקבלת קצבה מביטוח לאומי על רקע נפשי ועליתי פה, עליתי לקהילה.
ח': הטיפול בנשים הוא שונה מהטיפול אצל הגברים.
ח': אצלנו מתמקדים יותר בשיטת טיפול של ה-DBT שזה שיטת טיפול שמיועדת לאנשים שיש להם הפרעת אישיות גבולית, אבל לרוב המכורים יש את ההפרעה הזאת אז זה די מתאים.
ח': גם אנחנו מתעסקים הרבה ב-NA, יש שתי קבוצות כל יום.
ח': הרבה גם מתמקדים במישור התפקודי.
ח': אני לא ידעתי לנקות בכלל, לא ידעתי לבשל, לא ידעתי לעשות כלום ובית מיכל פשוט לימדו אותי לעשות את כל הדברים האלה, זה אומר קודם כל להיות בן אדם, אחרי זה גם קצת חיברו אותי לזהות הנשית שלי, שהיה לי קצת קשה.
ח': הצוות מלטף, מחבק, תומך, כמו שאישה צריכה.
ח': הייתי חסרת אמון באופן מוחלט, לאט לאט התחלתי להתקרב.
ח': לא ויתרו לי.
ח': מגיעים לקהילה של בית מיכל את בשלב הגוזלות ומצמידים לך אחות בוגרת שהיא כאילו הצל שלך, בשבילים היא הולכת איתך, בחדר האוכל היא יושבת מולך, היא מסבירה לך את ה-DBT ואת כל שאר הכללים.
רם שפע: איך זה היה?
רם שפע: זה נשמע גם כיף וגם קשה מאוד.
ח': זה היה מתיש.
ח': אני נכנסת לקבוצה והבנות שם פתאום מתחילות לדבר על מה הן מרגישות, אני אומרת: מה נסגר כאן?
ח': כאילו מה קורה כאן.
ח': הייתי מאוד אנטי, לא האמנתי שיכולים לעזור לי.
ח': אחרי שיצאתי מגוזלות והכניסו אותי למעגל והעלו אותי לשלב א'.
ח': אצלנו זה גוזלות, שלב א', שלב ב' ושלב ב' מתקדם ואז שלב ג' שיוצאים להוסטל.
ח': העלו אותי לשלב א' והמדריכה המנחה שלי אומרת לי: עברת את הגוזלות, עכשיו את צריכה להתחיל לקחת אחריות.
ח': אצלנו כשעושים חריגה, בסוף היום יושבים בקבוצה וכל בת לוקחת אחריות אם היא עשתה חריגה.
ח': רושמים את זה בספר האדום ונותנים לנו תוצאות, כמו צוללת גינון, צוללת כלים, יש כל מיני תוצאות.
ח': תוצאה ראשונה שקיבלתי הייתה שלילת מנוחות, זה אומר שאני צריכה לשבת בלובי ולא לעשות כלום חוץ מלכתוב.
ח': ופשוט התחלתי להסתכל על עצמי, ואמרתי וואו, אני קמה פתאום בעשרה לשש בבוקר, אני שוטפת את החדר, אני יוצאת לארוחת בוקר, אם אני תורנית אני מכינה את ארוחת הבוקר, שלא ידעתי לעשות את זה, ואו, הגעתי למשהו שאני לא מכירה ואז התחלתי קצת להיפתח, קצת להאמין.
ח': יש לי שיחות עם העובדת הסוציאלית שלי שאני מדברת איתה ואנחנו נכנסות לכל מיני מקומות, בעיקר על דפוסים, דפוסי עבר, מאיפה הם התחילו ואיך אפשר לשנות אותם.
ח': בימי שלישי יש קבוצת DBT עם הרכזת.
קריאה: באיזה תדירות השיחות עם העובדת הסוציאלית.
ח': כל שבוע, קבוע, אין שינויים.
ח': במשך שעה.
ח': קבוצות ה-DBT, כל אחת לוקחת מטרה על דפוס מסוים שהיא עושה.
ח': בעצם מלמדים אותנו לתפקד בחיים הנורמטיביים, משהו שאני לא הכרתי, לעבוד, ללכת כל יום.
ח': בעיקר הנשים מתמקדות בפסיפס, שזה הדבקת אבנים קטנות אחת ליד השנייה.
ח': עכשיו, אני אשב להדביק אבנים קטנות?
ח': בסופו של דבר עשיתי את זה והיום המקום שאני הכי אוהבת זה פסיפס.
ח': זה הזוי שאני אומרת את זה, אני לא מאמינה על עצמי, אבל אני אוהבת את זה.
ח': הייתי אחראית פסיפס, שמו אותי דווקא בתפקיד שאני הכי פחות, פתאום התחלתי לקבל אחריות, פתאום יש לי טעם, אני אומרת: הצבע הזה לא מתאים, הצבע הזה כן מתאים, תעשו רובה בצבע כזה.
ח': פתאום יש לי אחריות, פתאום מקשיבים לי, פתאום יש לי קול, פתאום שואלים אותי מה שלומי, מישהו רואה אותי.
ח': לא הייתי נראית, הייתי מהאנשים שלא רואים אותם.
ח': לאט לאט אני מתקדמת.
ח': יש את הוועדה של שלושה חודשים, אני יושבת והייתי בטוחה שהוועדה הזאת, באים עכשיו וכיתת יורים להגיד לי למה אני לא בסדר ונכנסתי להתגוננות, ואז העובדת הסוציאלית שלי אומרת: רגע, רגע, רגע, ח', אף אחד לא בא להתקיף אותך פה, אנחנו באים להראות לך כמה התקדמת.
ח': זה היה לי הלם.
ח': פעם ראשונה שאני מצליחה לעשות משהו, שאולי יש לי ערך.
ח': פתאום ראיתי שיש לי גם בחירה, שאני יכולה לבחור אם להיכנס למיטה ולהחליט שאני לא מתפקדת היום או פשוט לקום ולתפקד גם אם לא בא לי עכשיו, יש לי אחריות.
ח': אני שווה משהו.
ח': אני נהייתי אחות בוגרת גם של גוזלה והגוזלה שלי היום ארבעה חודשים פה ואני רואה אותה מתקדמת ואני גאה בה, פתאום אני מרגישה שאני יכולה לתת גם.
ח': אני לא עושה טיפול משפחתי, אבל אמא שלי באה לפה לביקורים כל שלושה שבועות שזה הישג מבחינתי שאי אפשר לתאר אותו.
ח': אמא שלי באיזה שהוא שלב הגיעה למצב שהיא אמרה שלא אכפת לה אם אני אהיה דתייה או לא, העיקר שאני אהיה בן אדם.
ח': לפני שבועיים דוד שלי, אח של אבא שלי, אבא שלי נפטר כשהייתי בת 14, אח שלי אבא שלי בא לפה, בא לבקר אותי, כי הוא שמע מאמא שלי שנהייתי בן אדם.
ח': אני אלך לעשות בגרויות באקסטרני, לא דרך מלכישוע, כי אני לא נמצאת תחת מוסד כלשהו, כי לא סיימתי גם 12 שנות לימוד וזה קצת יהיה מסובך, אז אני פשוט אעשה את זה עצמאי.
אוריה גן: ומה את רוצה לעשות בעתיד?
ח': זהו, אז פתאום נפתחו בפניי הרבה אפשרויות.
ח': יש לי עוד זמן פה, אבל אני בוחרת כנראה להמשיך לשירות לאומי כי זה סוג של סגירת מעגל בשבילי.
ח': הקיצוניות נגד המדינה, ללכת למקום של לתרום למדינה, כי אם יש מקום כלשהו שהיה מוכן לקבל אותי במצב הכי נמוך שלי, ואללה להרים אותי, אין לי הגדרה אחרת, אני פשוט נהייתי בן אדם, אני מסוגלת לתפקד, אני פתאום חושבת, אני מרגישה.
ח': המקום הזה נתן לי גם עזרה נפשית, שזה פסיכיאטר שסידר לי את הכדורים שהיו נורא בבלגן, מקום תפקודי.
ח': היום אני מתפקדת מעשרה לשש בבוקר עד עשר וחצי בלילה בלי לזוז מהלו"ז, אני נצמדת אליו, אני יודעת שזה מציל לי את החיים.
ח': סטייה אחת – אני לומדת לקבל את עצמי גם אם אני לא הכי בלו"ז, אבל עדיין אני נצמדת ללו"ז.
ח': אני יודעת שיש מקום שאם אני צריכה עזרה אני פונה למדריכה, דרך מתאמת כמובן.
ח': אצלנו זה גם בנוי בהיררכיה, אבל קצת שונה מהבנים.
ח': אני לומדת שיש לי מקום בעולם הזה ואני שייכת, זהו.
אוריה גן: אמן, יש מקום ואת שייכת, ח'.
דורון כהן: מאוד מרגש.
אוריה גן: כדי רגע לעשות איזה פאוזה אני אספר על השיחה שלנו לפני זה.
אוריה גן: אז ח', שאלתי אותה אם היא מוכנה וכו', אז היא אמרה לי: כן, כן, אני יודעת להרים למקום, אני אעשה את זה.
אוריה גן: אמרתי לה: לא, לא, לא, אם מגיע למקום שתרימי לו תרימי, אם לא תורידי.
אוריה גן: אז תודה ח'.
אוריה גן: באמת תודה.
ענבר בזק: היום את כן בקשר עם המשפחה?
ח': אנחנו 15 ילדים, אז במובן מסוים יש כאלה שכן ויש כאלה שלא, אבל אמא שלי כן, אני מדברת כל יום שישי עם אמא שלי.
קריאה: אז אמא זה המפתח.
ח': אין על אמא.
קריאה: באיזה גיל התחלת?
ח': גיל 16, 15 וחצי.
ח': הייתי בתוך סוג של כת.
קריאה: ובהתחלה איפה היית?
ח': אנחנו משפחה ירושלמית, חסידית, אבא שלי היה משגיח בישיבה, אמא שלי באה ממאה שערים, דודים שלי הם אלה שמנופפים בשלטים וצועקים געוואלד, אני מכירה את כל השירים נגד המשטרה וזה, אני מגיעה מהקיצוני של הקיצוניים.
קריאה: לא, אבל כשיצאת, בגיל 16, איפה הלכת?
קריאה: איפה הסתובבת?
ח': הלכתי לירושלים כמובן, ואז נגררתי פה ושם, התמסטלתי.
ח': זה התחיל ב – זה סיפור נורא מורכב.
קריאה: לא חייבים להיכנס, תודה.
ענבר בזק: יש לי שאלה אלייך ול-ש', זה תופעה נפוצה בחברה החרדית, העניין הזה שמי שקצת חריג ונפלט, יש הרבה פליטות מהמסגרת ונפילה לסמים?
ש': בטח, כן.
ש': זה גם היציאה שלך, קשה לך לעכל את זה, שאתה מפה לפה כזה, או הערכים שאתה גדל עליהם, זה גם מצפון, גם כל מיני דברים שמפריעים לך.
ש': אני מאמין שיש עוד דברים מעבר, אבל המעבר הדרסטי הזה זה גם משהו, שאתה מנסה לברוח ממנו.
ש': קשה לך עם זה, זה לא משהו קל, כי אתה גדל שזה לא אמור להיות ככה, אתה לא אמור ללכת ולהסתובב ככה.
ש': כן, זה ממש נפוץ, גם בתוך העולם יש.
ח': יש גם בעיה בציבור החרדי שהנערים שלא בדיוק מסתדרים בקהילה, אין רווחה, שולחים אותם לעסקנים, ככה קוראים לזה בציבור החרדי, עסקנים.
ח': גם כשאבא שלי היה חולה היה לו עסקן שהוא קמבן את הרופאים.
ח': אני כשיצאתי היה לי עסקן שהוא טיפל בי והוא דחף לי כל מיני כדורים וכל מיני דברים כאלה.
ח': אין אמון, אין אמון במדינה, אין אמון במשטרה, אין אמון בשום דבר, אז את יוצאת ולא רוצה להכיר בכלל.
ח': יש הלם תרבותי, הלם תרבותי מוחלט.
ח': אני לא הבנתי מימיני ומשמאלי, אני חשבתי שיש גויים ויהודים, לא ידעתי שיש חילוניים.
ענבר בזק: אבא שלי בא מבית חרדי וחזר בשאלה.
ענבר בזק: לנו היה מזל שההורים לא ניתקו קשר, אבל אני יודעת שבהרבה בתים מנתקים את הקשר, מתביישים בילד, מנתקים איתו ואז אני מתארת לעצמי שהרבה ילדים מגיעים לרחוב, אין להם לאן להגיע.
אוריה גן: א', בבקשה.
א': צהריים טובים.
א': קודם כל כבוד הוא לי לשבת מולכם, אני מאוד מתרגש.
א': שמי א', בן 32 מכפר סבא, נולדתי בקיבוץ להורים גרושים, אבא שלי היה אלכוהוליסט ואני בן שני, יש לי אח גדול וכל הילדות שלי זכור לי שאני הייתי בצלו של אחי, היו לו הרבה בעיות התנהגות ואני ככה מצאתי את עצמי דואג לעצמי ואיפה שהוא בצד ככה, בצל.
א': למדתי מהר מאוד שדרך שקרים ומניפולציות וכל מיני תחמונים אני מקבל את תשומת הלב.
א': טובה או רעה, לא משנה, העיקר שאני שם.
א': אמא שלי התחתנה בשנית ועברנו למרכז, לשרון, ושם התחילה ההידרדרות שלי, המפגש הראשוני שלי עם אלכוהול.
א': ההתמכרות שלי זה אלכוהול.
א': הרגשתי שאני שווה פתאום, הרגשתי שרואים אותי, שהתחברתי גם לילדים, אפשר לקרוא לזה בשוליים.
א': עם השנים אני הבנתי שהאלכוהול הוא החבר הכי טוב שלי, הוא מקום המפלט שלי, הוא הנחמה שלי, הוא נותן לי ביטחון.
א': בעצם גיליתי את התרופה, אפשר לקרוא לזה.
א': אחרי הצבא אבא שלי, שהוא בינתיים עזב לגרמניה, נפטר, 12 שנה לא היינו בקשר והרצון הזה לסגור מעגל ולפני שהספקתי אז הוא עוד פעם נעלם והפעם לתמיד, מאוד מאוד הפך אותי והשימוש שלי התחיל לגבור לרמה יום יומית, כמויות מאוד מאוד גדולות ולאט לאט אני התבודדתי מהחברה.
א': אחי בינתיים גם כן התמכר לסמים ואני כל פעם ניסיתי ללכת ל-NA או ל-AA, ניסיתי ללכת לאשפוזית, אבל בסופו של דבר זה היה לרצות את אמא, לרצות בת זוג שהייתה לי באותה תקופה, לא באמת מתוך מקום של הבנה עצמית וקבלה עצמית שוואלה, אני באמת מכור.
א': המילה הזאת נורא זעזעה אותי, כיוון שגם אמא שלי כל הזמן אמרה: אתה תהיה כמו אבא שלך, אתה תהיה אלכוהוליסט ואמרתי אין מצב שאני אלכוהוליסט, הנה, אני שותה כדי להראות לך שאני לא אלכוהוליסט.
א': עד שבסופו של דבר כמות הפעמים שאמרתי לעצמי: בחיים אני לא אעשה את זה, כבר אין לי ידיים לספור אותם, המקומות שהגעתי אליהם, אם זה הסתבכות עם החוק, גניבות, שקרים, אני לא אכנס לזה, אבל כל אחד שיתאר לעצמו, זה לא היה נעים בכלל.
א': ובאמת הגעתי לפה למלכישוע במצב נפשי אפשר להגיד מאוד מאוד ירוד, מאוד מצולק, חסר ביטחון, דימוי עצמי אפס, פשוט אפס.
א': הדבר הראשון שגם חברים פה ששיתפו זה ההזדהות שיש עוד כמוני, כי אחת הבעיות שלי הייתה שכל החיים חשבתי שיש לי בעיה מוסרית, לא הייתי מבין למה אני בעצם חי חיים נורא – עושה מעשים נורא שגויים, אבל מצד שני אני מאוד אוהב אדם, אוהב מוזיקה, אוהב בעלי חיים, כאילו כל הדברים הטובים, אז למה יש את הדיסוננס הזה, למה הניגודיות הזאת?
א': ופה אני למדתי שמקבלים אותי, קודם כל אוהבים אותי.
א': יש מנהג בכלל בתכנית של המכורים שאני מציג את עצמי, שמי א' ואני מכור אז כולם עונים: אוהבים אותך א', והאהבה הזאת.
א': לאט לאט התחלתי להאמין בעצמי.
א': אני פה נמצא שלושה חודשים, חודש וחצי אני עשיתי תפקיד שנקרא רץ מתאם, אני בעצם כל הדברים של המתאם, אני סוג של עוזר של המתאם, כל הגבולות, פתקי דיווח שכל החברים במהלך היום רושמים אחד על השני, עזרה, עוברים דרכי, ככה זה גרם לי להבין את הלך - - -
רם שפע: אתה יכול להסביר את זה במשפט?
רם שפע: סליחה שאני קוטע אותך.
א': כן, נאמר אני עכשיו נמצא בתחזוקה ואני רואה חבר זורק סיגריה על הרצפה, או משליך כעסים, יש הרבה מאוד חוקים שלומדים אותם כאן, אז אני רושם פתק דיווח, מ-א' אל י', מהות החריגה והתייחסות בהמשך וזה מגיע להיררכיה דרך רכז בית לסגן מתאם ולמתאם ולצוות.
א': ועל פי מהות החריגה תבוא תוצאה.
א': אז הרץ מתאם, דרך כל הגבולות של הבית אני ראיתי את הלך הרוח של הבית, הרגשתי שאני הרבה יותר מתחבר.
א': תוך כדי עשייה ונתינה לבית, אני קורא לזה בית היום כי אני באמת מאמין בלב שלם שזה משפחה וזה בית, ככל שאני נותן יותר ככה אכפת לי יותר, ככה אני גם מציב גבולות יותר כדי באמת לשמור על המקום נקי, מקום שנותן ביטחון.
א': במיוחד היום כשמגיעים גוזלים חדשים גם אם אני קצת קמתי הפוך על הבוקר, אין מצב שאני מתנהג ברגשות השליליים שלי ליד הגוזלים כי אני יודע איך זה מרגיש לי.
א': אני כשהגעתי לפה, עם כל הכישלונות שלי ועם המצב הנמוך שלי אני לא הפסקתי להסתכל על תחנת האוטובוס.
א': אני לא בחלופת מאסר פה, אני בכל רגע נתון יכול לקום וללכת, והביטחון של הבוגרים, שלבי ג', שלבי ב', התיאום, התיאום זה בעלי התפקידים, באמת החזיקו אותי פה.
א': שלא לדבר על הצוות, אבל הדינמיקה היום יומית היא בינינו, בין החברים.
א': אני מאמין שהטיפול עובד בין החברים ואני פתאום מרגיש שיש לי רצונות ושמגיע לי לחיות, מגיע לי לא רק לחיות ולשרוד, מגיע לי גם להגשים את עצמי וחלומות שאני חלמתי, אם זה במוזיקה, אם זה במטבח, זוגיות בריאה, בית, כסף.
א': הדברים האלה הם לא שליליים, אני תמיד חשבתי שזה שלילי כי אני לעולם לא אשיג אותם, אז הייתי הולך לקיצורי דרך.
א': פה אני מצליח באמת פעם ראשונה בחיים לקחת אחריות על עצמי, להבין ולזהות מאיפה אני פועל, מאיפה הרגשות שלי באים ואיזה תוצאות יש אם אני מתנהג, רווח והפסד.
א': בעיקר אסירות תודה, אסירות תודה על זה שאני עדיין לא איבדתי את המשפחה, משפחה מאוד מצומצמת, אמא שתחיה ואח גדול, זהו, זה כל מה שיש לי בעולם ואני באמת לא צריך יותר מזה כלום.
א': אם אני אמצא לעצמי את האישה שלי ואת הילדים זה אסירות תודה, כל השאר זה רק תוספת וזה מתנה.
א': באמת אני מאוד אסיר תודה למקום הזה.
א': אני אשמח אם יש לכם שאלות.
א': תודה רבה.
אוריה גן: תודה, א'.
רם שפע: גם אנחנו מתרגשים, שתדע שזה לא רק אצלך, לחשוב על מה לשאול, בעיקר לשמוע, להקשיב.
ענבר בזק: בחרתם טוב, מי שבחר פה את הדוברים.
יגאל שחר: נקודת הלו"ז של הטיפול זה ריברסינג למעשה.
יגאל שחר: מה שמלמדים אותם פה, א' הסביר את זה, זה למעשה לתת הערות לחבר שלך כדי לשפר אותו, להכניס אותו לחיים הנורמליים, לא קמת בזמן אז יכתבו עליך פתק.
יגאל שחר: במקומות אחרים, בבתי סוהר, קוראים לזה בשם אחר, הלשנה וכל מיני כאלה, פה הריברסינג מכניס אותך ומאפשר להם, כלומר גם מי שלמשל לא כותב הערות אז נותנים לו הערה שהוא לא כותב, כלומר הוא לא רוצה לשפר את החברים שלו, לא רוצה לעזור להם בכלל, הוא לא כותב שום דבר.
יגאל שחר: זה לוז השיטה.
א': בנוסף, נקודה מאוד חשובה בעניין של הגבולות, ברגע שאני מציב על חבר גבול, אני אוטומטית מציב את הגבול גם לעצמי, אני לא ארשה לעצמי לעשות את החריגה שהחבר עשה.
אוריה גן: באמת הכלי בכל קהילה היא שונה, באמת העיקרון המשותף הוא להסתכל, להסתכל על מי שמסביבך, להתייחס אליו, גם להיבטים הפחות טובים וגם להיבטים הטובים ובאמת חיי השיתוף.
אוריה גן: באמת שבכל קהילה זה אחר ושונה.
אוריה גן: בסוף, אם אני מסכם, אמרת שבחרתי טוב.
אוריה גן: קודם כל לא אני בחרתי, אבל נראה לי שיש ורבליים יותר, ורבליים פחות, אבל אם תסתובבו במלכישוע, ונסתובב עוד מעט, אם סתם ניגש למישהו ברחוב, אחד מהדברים העיקריים שלומדים פה זה להביע את עצמך, זה לדבר.
ענבר בזק: אני לא מכירה הרבה חבר'ה בגילכם שמדברים בכזאת רמה של מודעות עצמית, לא נתקלתי בזה, זה באמת מדהים.
אוריה גן: זה מה שלומדים פה, ליצור קשר וקשר טוב ובריא ולהתבונן על עצמך ולדבר.
אוריה גן: אלה הדברים שעושים פה במלכישוע, מעבר לכל הדברים האחרים.
אוריה גן: ממש תודה לכם.
שי שפירא: אולי אני אוסיף שבשבוע הבא יש לנו טקס בוגרים.
אוריה גן: חלק מגיעים אליו מפה.
אוריה גן: אתם מוזמנים כולם, ב-24.
אוריה גן: יש לנו כל שנה לכל קהילה טקס של בוגרים, למלכישוע יש כזה סמל ומדליון שאנחנו מעניקים לבוגרינו כל שנה, בנוער בנפרד, בבוגרים בנפרד, בשבוע הבא זה טקס של הבוגרים.
אוריה גן: זה גם יום החג שלנו, הטענה שלנו שמלכישוע זה בית, זאת אומרת אתה תמיד יכול להתקשר ולהגיע ולבקש עזרה.
אוריה גן: נראה לי שגם כולם פה יודעים שיש כל מיני כאלה שהיו בעבר, לא הצליחו, מעדו, חזרו לפה, פעם שנייה, לפעמים פעם שלישית וכו', אבל זה בית וזה גם מקום המפגש שלנו.
אוריה גן: האירוע הזה זה אירוע שמוזמנים כל הבוגרים שלנו מ כל השנים וכולם מגיעים וזה יום חג כזה במלכישוע.
אוריה גן: מרגש מאוד.
אוריה גן: אז גם, מוזמנים.
ענבר בזק: אתם נעזרים בבוגרים, בחבר'ה שפה, לצאת לדבר עם בני נוער בבתי ספר?
אוריה גן: אמרתי שיש לנו יחידת הסברה ומניעה.
אוריה גן: זה דיון ארוך לגבי התועלת של זה.
קריאה: זה לא נמצא כאפקטיבי.
קריאה: המסר הוא שאם הוא עשה דרך והתיישר אז אני יכול גם, זה נתון קצת למחלוקת.
אוריה גן: זה המסר בדרך כלל שהיה גם בעבר בתכניות הסברה ומניעה, זה לא אפקטיבי.
אוריה גן: זה יכול להיות לפעמים או יכול להיות יותר אפקטיבי כחלק מתכנית ארוכה שמתמקדת בדברים אחרים, בסוף היום רוב תכניות המניעה מתמקדות בחיזוק הכוחות והקשרים החברתיים וכו'.
קריאה: פחות לדבר על סמים, יותר איך אני מחזק את הכוחות שלי, היכולת שלי לעמוד בלחץ חברתי, היכולת שלי להגיד לא.
קריאה: כשאני נכנסתי לחסות היה את חל"ס, חיים ללא סמים, הילדות עשו עלינו חאלס בערך בתוך התכנית הזאת, וגם כל דבר הם אמרו - - - מה, מאוד מאוד מזערו את ה – זה לא לגעת במקורות של זה.
אוריה גן: אבל זה דיון מאוד ארוך ואחר.
אוריה גן: אני אגיד שוב פעם, אנשי הצוות שלנו, בערך 50% מהם הם בוגרים שלנו וההשקעה שלנו, יש לנו השקעה אדירה בלמידה והתפתחות, יש לנו מלגות וקרן למלגות.
אוריה גן: אם אתם שואלים למה אנחנו מגייסים כספים כשאנחנו לא מקבלים לדברים האלה, מלגות והתפתחות של בוגרים.
אוריה גן: בכלל צוות פה זה עניין, לא סתם.
אוריה גן: אלון, כמה זמן אתה פה?
אלון טל: 20 שנה.
אוריה גן: ושורי 24 ואני 19, אנחנו לא חריגים בנוף.
אוריה גן: לפעמים אנחנו נתקעים, אבל אני אומר לכם שלא - - -
ענבר בזק: טוב, יגאל אמר שאין פה הרבה עבודה בגלבוע.
אוריה גן: אז יש פה אנשי צוות ותיקים לאורך שנים, לא סתם, אנחנו מאמינים בהדרכה, כל איש צוות כאן מודרך פרטנית, קבוצתית, לפעמים הדרכה שלישית על הקבוצות שהוא מעביר, לפעמים הדרכה מיוחדת על נושא ספציפי שהוא אחראי עליו, זה המון משאבים, וגם לזה אנחנו מגייסים משאבים מבחוץ.
אוריה גן: יש לנו צוות הדרכות פנימי חיצוני שהוא של מלכישוע ומשקיעים בזה, וגם מלגות של לימודים לאנשי צוות.
אוריה גן: אי אפשר להיתקע פה, זאת אומרת אתה פה ואתה צריך להתפתח ואתה צריך לגדול ואתה גם צריך להתבונן על עצמך, על העבודה, לא טיפול, כי זאת העבודה שלנו, אנחנו עוזרים לאנשים להתבונן על עצמם.
אוריה גן: עוד דבר חשוב.
אוריה גן: יש לנו תשעה שינשינים מתנדבים, אלופים, כל שנה בקהילת הנוער ועוד שמונה בני שירות לאומי, בעיקר בנות שירות הלאומי, שש מתוכן בבית בטירה ושניים פה במלכישוע, מטעם התק"צ, משנת 97', חוד החנית של מדינת ישראל.
אוריה גן: לצערנו כל שנה רוצים להתמיין אלינו משהו כמו 500-400.
קריאה: אני מוכרחה להגיד לך שאתם מאוד מבוקשים, מבקשים ממני פרוטקציה.
קריאה: כשהבת שלי התמיינה לשנת שירות, התחילה הזיה, היא אמרה לי שהגיעו 1,500 ובוחרים 200.
קריאה: אני אומרת כל כך הרבה בני נוער רוצים?
קריאה: מה, נגמרו המקומות במדינת ישראל?
קריאה: זה הזיה, כולם רוצים לעשות את זה.
קריאה: נכון, שנת שירות נהיה ממש קשה להתקבל.
רם שפע: מהמון היבטים אנחנו חושבים שצריך - - - גם כי אנחנו חיים בתק"צ ומכירים את זה טוב וגם אני הלכתי וכל החברים שלי, וגם כי זה פשוט כיף.
קריאה: בתור עוד אחד שהיה לפני 30 שנה בשנת שירות, אתה גם מגיע יותר מוכן לצבא וזה לדעתי רק לטובה.
רם שפע: זו שאלה מרכזית.
אוריה גן: זה נושא מעניין, אבל באמת, אין לי מה להגיד, באים לפה, אני משתדל שלא יבואו יותר מ-60 למיונים כי אני לא יכול להגיד לא.
אוריה גן: אני אומר לכם שפונים, בערך 400 מתחילים ואני אומר לתק"צ תשלחו אליי רק 60, רק 50, כי כואב הלב, הם כולם טובים ואנחנו צריכים שמונה או תשעה.
אוריה גן: זה באמת אחד מהחודשים הקשים בחיים שלי, גם כי אני מקבל טלפונים מכל מיני, אין לי מה לעשות עם זה.
אוריה גן: עוד דבר חשוב שהיה לי להגיד, אמרתי צבא, שירות לאומי, תכניות המשך וכו', דיברנו על זה.
אוריה גן: זהו, נראה לי שפה אני אסיים.
יגאל שחר: אני רוצה עוד משהו לומר בסוף הדיון הזה.
יגאל שחר: אתם נציגי הממשלה, אני מוכרח לומר, אומרים על ישראל כל מיני דברים, בדרך כלל לא דברים טובים ולא דברים יפים, ככה וככה והממשלה לא צריכה זה ולא צריכה זה, אני מוכרח לומר לגבי מלכישוע, משרד הרווחה, משרד הבריאות, משרד החינוך, מלכישוע, ככה אנחנו מרגישים, כל מה שהם יכולים לעזור לנו, לא תמיד הם יכולים, אבל הרשויות האלה, המשרדים האלה שאנחנו תלויים בהם ונעזרים בהם עוזרים למלכישוע בכל מה שהם יכולים.
יגאל שחר: אני לא יכול לומר, בוא נגיד מלכישוע לא יכולים לומר, איזה חרא הממשלה ואיזה זה, כי מול המשרדים האלה שעובדים איתנו אנחנו מקבלים את היחס הכי טוב מכל שכבות הפקידים, מכל הרמות.
יגאל שחר: לא שאין לנו ויכוחים פה ושם, אבל סך הכול כל רמות הפקידות שעובדות במשרדים האלה מבינים את החשיבות של מלכישוע ועושים את מה שהם יכולים כמה שיותר טוב.
קריאה: יגאל, אוריה אמר את זה קודם ואני אחזור על זה, אנחנו רואים את עצמנו חלק של הממשלה, למרות שהממשלה לפעמים אוהבת להגיד לנו שאנחנו לא ספקים, אנחנו לא ספקים, מלכישוע בתפיסה שלה לא ספקים, אנחנו היד הארוכה של הממשלה, כך אנחנו תופסים את עצמנו.
אוריה גן: אבל אם מדברים על אתגרים, זה באמת אתגר, עולם ההפרטה והמדיניות של המכרזים וכל שלוש שנים או כל ארבע שנים או כל חמש שנים לעמוד למכרז כשיש פה תשתיות מאוד טובות שהמדינה השקיעה בהן, ויש פה חוות דעת מאוד טובות על התפקוד היום יומי ויש פה בית ספר, אז זה אתגר מאוד רציני, העולם הזה.
אוריה גן: ורכש, רכש בכלל, רכש חברתי וכל הסיפור.
רם שפע: המונח הפרטה הוא אתגר כללי, בזה אתם יכולים למצוא בנו שותפים מלאים.
אוריה גן: אני אומר, היינו באתגר הזה ואנחנו עוד, אני אומר שוב פעם, גם לחברים ממשרד הרווחה, הדברים על הפרק שאנחנו רוצים לקדם, זה להחזיר את הרכש - - - בנוער בהתמכרויות, אני מדבר על ההוסטלים של הנערים והנערות, להחזיר חזרה את - - - יש לנו בתחום ההתמכרויות עולם של תחלואה כפולה, תחלואה כפולה לנוער, מדברים על זה הרבה.
אוריה גן: נכון, אולי לפעמים קצת יותר מהגודל של זה, אבל זה באמת חוסר שקיים בארץ וצריך לטפל בו ואנחנו מוכנים להתגייס ולעשות את זה.
אוריה גן: והמקומות שבהם אין מקום ואתה עומד חסר אונים מול צורך.
אוריה גן: אלה האתגרים שלנו.
אוריה גן: שוב פעם, אני מצטרף למה שאמרו, זו עבודה בשיתוף פעולה וזו השקעה אדירה של המדינה כאן והשקעה טובה, ויש פיקוח טוב, לא כדי לשלם מס שפתיים, באמת כל דרך העבודה שלנו זה בשיתוף פעולה וזה עובד.
רם שפע: תודה גדולה, חבר'ה, ממש, יישר כוח.
רם שפע: (בסיור)
אוריה גן: אנחנו פה בשטח של הקהילות של הבוגרים.
אוריה גן: אתם תסתובבו במלכישוע עכשיו, אני אומר לכם, יש פה המון קירות שקופים כאלה שלא חוצים אותם, אנחנו נחצה אותם.
אוריה גן: כמו שאמרתי לכם, הפרדה בין בוגרים לצעירים, נראה לכם גם את הדברים המיוחדים וגם לא, נעשה סיבוב כזה, נוער וזה וזה וזה, בית הנערות.
אוריה גן: בגלל שלא קראתי לנערה אז הם התעקשו שנבוא לבקר אותם, אז אנחנו הולכים לבקר אותם.
קריאה: ח' נחשבת כבר בוגרת.
אוריה גן: ח' היא בבית הנשים.
אוריה גן: אז אנחנו הולכים לבקר אותם ספיישל.
סוזן דסוקי: בנערות בעצם אין חלוקה בין צעירות לבוגרות ממש?
אוריה גן: לא, עד גיל 18 תחילת טיפול.
קריאה: את מתכוונת שאין מקביל של קהילת אפיק.
קריאה: אז אין.
אוריה גן: אין, זה מספרים מאוד קטנים.
קריאה: הצעירים זה מיועד לצעירים ללא עבר פלילי, חוץ מזה זה מ-18 ומעלה.
אוריה גן: כן, היא אומרת למה אין אפיק לנשים.
אוריה גן: סוזן, זו שאלה טובה, יש שם מנעד רחב מדי, יש נשים בנות 19 ונשים בנות 56 ו-60, זה לא תמיד מתאים, אבל זה מספרים מאוד קטנים.
אוריה גן: מילה על איך המקום מתנהל.
אוריה גן: ניהול עצמי, לכל קהילה יש אחריות מסוימת.
אוריה גן: הנוי שאתם רואים פה זה קורס מקצועי בגננות שתלנות שמי שעובר אותו זה מי שכאן בטיפול והוא מטפל בנוי של מלכישוע.
אוריה גן: יש אישה אחת שיושבת שם, אני רגע אביך אותה, שהיא אחראית על כל הנוי של מלכישוע כאן, היא מאסטר.
אוריה גן: וכנ"ל המטבח וכנ"ל התחזוקה, אנחנו משתדלים לעשות הכול בעצמנו לעצמנו תוך כדי הכשרה מקצועית ולימוד.
אוריה גן: נעבור גם דרך קורס הריתוך שלנו.
אוריה גן: מילה על קורונה, כי אתם רואים אנשים שיושבים ואוכלים בחוץ.
אוריה גן: בקורונה הייתה לנו התמודדות לא פשוטה כאן, במקום הזה, אבל עם הקפדה מאוד חזקה על כללים.
אוריה גן: אתם גם רואים אותי, אני כזה קצת יותר מדי אפילו, לא צריך בחוץ.
אוריה גן: אנשי צוות אכלו מחוץ לחדר האוכל תקופה מאוד ארוכה, לא טיפלנו בחדרים תקופה ארוכה, רק בחוץ, עצרנו חופשות בחלק מהזמן.
אוריה גן: היה לא פשוט מבחינת הלחץ שזה יצר פה, אבל עמדנו בזה בצורה טובה, לא היו פה בידודים המוניים, היו איזה שניים-שלושה אירועים די בשליטה וגם בעזרת המשרד, משרד הבריאות, בדיקות, חיסונים וכו', אז זה גם היה אירוע של השנה וחצי האחרונות.
אוריה גן: נעבור למרכז ההכשרה המקצועית שלנו, נראה את מה שדיברו, ח', פסיפס, ריתוך, עניינים כאלה.
אוריה גן: קדימה.
אוריה גן: (בהמשך הסיור)
אוריה גן: אני אספר לחברים.
אוריה גן: דיברנו על השקעה וגם תחומי עניין מגוונים ושונים וכו', מוזיקה זה ענף מאוד רציני.
אוריה גן: מי שמנהל את ענף המוזיקה, העליתי אותו כי הוא גם מהקיבוץ של רם, קוראים לו שחר נוף, הוא באמת פנומן, אני מחמיא לך פה.
אוריה גן: אז מילה על החדר, אתה רוצה להגיד?
שחר נוף: לומדים בחדר מעל 100 תלמידים ותלמידות, בוגרים, בוגרות, נערים ונערות.