GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רם שפע: אני אמרתי את זה עכשיו בדיון בוועדה, אבל ביושבי כיו"ר ועדת החינוך, למרות הרבה זעם והרבה אנשים שהתווכחו ורבו איתי על זה, עשיתי כל מה שאני יכול כדי לאפשר חינוך, להשאיר את מערכת החינוך פתוחה, כמובן באחריות הראויה, אבל לייצר כמה שיותר חינוך, והיום ביושבי כיו"ר ועדת צעירים, אני פוגש מכיניסטים שלפני שנה, שנתיים היו בדיון באותו מקום, ומבין עד כמה המאבק הזה שאנחנו עדיין מנהלים ביחד כולנו פה, כי הקורונה עוד איתנו, הוא קריטי.
רם שפע: אנחנו לא באמת יודעים מה קורה בנפש האדם, אין לנו מושג מה עובר על אנשים, אני לא קיבלתי הכשרה, אבל בשבוע האחרון אני מרגיש חצי פסיכולוג, של כל מי שבחר ובחרה באמת באופן הכי מרחיב לב שיצא לי בתקופה האחרונה, פשוט לשתף אותי בעקבות הכתבה, לספר מה אנשים עוברים.
רם שפע: זה רק גרם לי להבין עד כמה, גם אני באופן יחסי אדם מודע וחשוף לאתגרים נפשיים שאנשים עוברים, עדיין אין פה כמעט בן אדם שפגשתי, ולא פשוט שיתף אותי בחוויה האישית שלו.
רם שפע: הדבר הזה על אחת כמה וכמה משפיע על צעירים שלא תמיד מבינים את מה שהם עוברים, או את אותם תלמידים בבית ספר שחלק מהדיון אנחנו גם ניגע בהם, שהם אותם אנשים שעוד רגע יוצאים לחיים, לשירות הצבאי, לשירות לאומי, למכינה, לשנת שירות, לא חשוב, ואם אנחנו לא ניתן להם את החוסן, או לא נשקיע באופן הכי משמעותי שאנחנו יכולים בחוסן שלהם, אז אנחנו נקבל עוד ועוד מתמודדי נפש, על כל הרצף ועל כל המגוון, ועל כל המנעד האין סופי, של מה שהעולם המודרני מזמן לנו בעניין הזה, או המודעות שלנו מזמנת.
רם שפע: זהו, אני שמח על הדיון, ותודה לחברת הכנסת בזק שתמיד ככה פה ואיתנו, אם את רוצה.
ענבר בזק: לא תמיד, משתדלת.
רם שפע: את רוצה לפתוח?
רם שפע: מכיוון שידידנו יוסי הראל פיש, גם הכין מצגת וגם צריך לצאת מוקדם, וגם בפעם שעברה אני זוכר שלא הספקנו, אז נשמח שאתה תתחיל, ואחרי זה נעבור לנציגים אחרים, ותודה רבה אגב לכל מי שבזום, אני גם מזהה פה אנשים שהרגע היו בוועדת בריאות בזום, אני רואה עכשיו עברו אלינו, אז תודה.
יוסי הראל פיש: תודה רבה, אפשר לשים את המצגת שלי בבקשה.
יוסי הראל פיש: אז קודם כל בוקר טוב לכולם, ואני כבר מתנצל שאני גם קיצרתי את זה לבקשת יו"ר הוועדה רק לארבעה שקפים, וגם אני אצטרך לברוח מיד, כי אני יו"ר של דיון בזום שמתחיל ב-11:00, אז אני מתנצל מראש.
יוסי הראל פיש: דבר נוסף, אני רוצה להתמקד כרגע, יש את הטרמינולוגיה של מלש"בים, המועמדים לשירות ביטחון, אז גם פה כשאנחנו מתמקדים על צעירים, על אותה אוכלוסייה של בני 18 עד 30, אלה שמועמדים להיות באוכלוסייה הזו, זה הילדים שנמצאים עדיין בחטיבה ובתיכון ושבשנים הקרובות ייכנסו לשם, ואני רוצה להציג לכם ממצאים, מהסקר שעשינו במאי, יולי 2021, בסוף שנת הלימודים הקודמת, שנה וחצי לתוך הקורונה, בהשוואה לנתונים שהיו לנו מה- HDC שעשינו ב-2019, ואני אתמקד על הנושאים שקשורים לרווחה הנפשית והתפקודית שלהם, וכיצד זה בא לידי ביטוי בתקופה הזו.
יוסי הראל פיש: אפשר לעבור בבקשה לשקף 6, מה שאתם רואים פה זה מדדי תוצאה מרכזיים שאנחנו מלווים אותם, ומה ששמתי בשקף הזה, זה את ההשוואה בין המצב באחוזים של תלמידים שיש להם את אותו אפיון, אחוז התלמידים שחוו את זה בשנת 2019 ערב פרוץ המגפה, ואיך זה נראה ב-2021 שנה וחצי אחרי שהמגפה נכנסה.
יוסי הראל פיש: כמו שאתם רואים, בתפיסת הניכור מבית הספר, תחושות של חוסר שייכות וחוסר אהבת בית הספר, המצב הוא פחות או יותר 30% מהילדים, או שמאוד לא אוהבים את בית הספר, או שהם מרגישים שהם לא שייכים לבית הספר.
יוסי הראל פיש: ההבדלים הם לא כל כך גדולים, פה אפילו אין הבדל בכלל, אבל מה שתראו מעל זה, שהרגישות של הנושא, של הניכור מבית הספר, הוא כל כך גבוה בתקופה הזו של הקורונה, שזה עשה שמות לילדים שהרגישו את הנתק הזה, ואתם תראו את זה בשקף הבא.
יוסי הראל פיש: תסתכלו על שני המדדים הללו, שביעות רצון מהחיים ירד ב-41% ל-28%, שזה אחד המדדים שלנו של תחושת אושר, או תחושה של שביעות רצון מהחיים, התכרסם לחלוטין, ומצד שני אחד המדדים החשובים של מצוקות נפשיות יומיומיות, עלה מ-25% מהילדים לכמעט 40%, כלומר עלייה מאוד, מאוד משמעותית, ובכל המדדים של רווחה נפשית, אנחנו רואים את המצוקות הנפשיות הללו, שבאו ליידי ביטוי אצל הילדים בתקופה הזו, בהשוואה למה שהיה קודם.
יוסי הראל פיש: קורבנות ברשת גם כן עלה, והדבר שקצת הפתיע, זה שדווקא מדדים של השתכרות ושימוש מופרז באלכוהול, ושימוש בקנביס, בתקופה של הקורונה ירד, והסיבה שזה ירד, זה בגלל שמקומות הבילוי כולם נסגרו, הילדים לא יצאו לבלות, ודפוסי הבילוי הם אלה שהניעו את השימוש בחומרים ממכרים, ואני מאוד מודאג, מה יקרה אחרי האומיקרון, שהילדים יחזרו למסגרות ויחזרו לדפוסי בילוי, בתקווה שהם לא יחזרו לדפוסי הבילוי הקודמים ואז נראה את השיעורים האלה עולים חזרה.
יוסי הראל פיש: אפשר לעבור לשקף 8 בבקשה.
יוסי הראל פיש: מה שאתם רואים כאן, זה מדד שנקרא Odds Ratio שהוא מבטא פי כמה הילדים שלא אוהבים את בית הספר נמצאים בסיכון, בהשוואה לאלה שכן אוהבים את בית הספר.
יוסי הראל פיש: כלומר הסיפור הזה של המיגור מבית ספר או מהמסגרות, ואתם רואים שב-2019 זה עבר את השתיים, שתיים זה נחשב ברגע שזה אומר פי שניים, אתה בפי שניים בסיכון וזה נחשב לגורם סיכון.
יוסי הראל פיש: אז כבר ב-2019 אנחנו רואים שנתק מבית ספר, או תחושת נתק מבית ספר, משפיעה כמעט על כל מדדי התוצאה לפחות פי שניים מאלה שלא חשים את התחושה הזאת בבית ספר, אבל מה שקרה ב- 2021 זה שהנושא הזה כל כך הפך להיות רגיש, שאתם רואים פה מדדים מטורפים של פי שש ופי שבע וכן הלאה, זה דבר שמאוד, מאוד חשוב להבין, בעיקר במסגרות של החינוך הבלתי פורמלי ובחינוך הפורמלי, עד כמה צריך להחזיר את הילדים פנימה, לאיזו שהיא חדוות עשייה ולבוא לבית ספר עם חיוך על הפנים, זה הרבה יותר חשוב מאשר הפער הלימודי שנוצר, ועל זה דיברנו אתמול בהרחבה בהנהלה של שפי ומשרד החינוך, כשהצגנו את הנתונים במלואם.
יוסי הראל פיש: אפשר לעבור לשקף מספר 10, אז אלו היו הנתונים ממש על הקצה של הקצה של המזלג, רק כדי שתבינו עד כמה התקופה הזו הייתה רגישה לילדים.
יוסי הראל פיש: לגבי הבוגרים הצעירים, אני אומר דבר ראשון - ויו"ר הוועדה מאוד חשוב לי שגם אתה תהיה מודע לזה - אין לנו נתונים מסודרים של מערכת ניטור, על הרווחה הנפשית והתפקודית של גילאי 18-30.
יוסי הראל פיש: עבדנו עם הצבא בזמנו והיה רעיון לעשות סקר של מיצג של חיילי צה"ל, זה לא קרה בסופו של דבר, הנתונים של בריאות הצבא גם כן הם ספורדיים, הם לא נאספו בצורה רציפה, כך שאין לנו בעצם תמונת מצב על מה שקורה בצה"ל, שהיא תמונת מצב אמפירית ומדויקת.
יוסי הראל פיש: כנ"ל לגבי הסטודנטים, חגית בונו עשתה עבודה יפה מאוד של סקרי סטודנטים, אבל זה היה סקרים על מדגמים לא מייצגים, פשוט ללכת באוניברסיטאות וללקט חבר'ה שנמצאים במרכז הקמפוס, ולנסות ולקבל איזה תמונת מצב, אבל חייבים לעשות איזה שהוא סקר אפידמיולוגי רציף, שפעם בשנתיים או משהו מהסוג הזה ייכנס וייקח מדגם מייצג של אותה אוכלוסיית גיל, כנ"ל לגבי הבוגרים הצעירים בגיל 26-30, שאנחנו תופסים אותם בסקרים על הבוגרים, סקרים על מדגמי מייצגים של בוגרים.
יוסי הראל פיש: הסקר האחרון הגדול שנעשה על בוגרים בישראל, שהוא מדגם מייצג ארצי משמעותי, היה אם אני לא טועה לפני חמש או שש שנים ב-2016 או 2017, ומאז הוא לא נעשה.
יוסי הראל פיש: גם בסקר כזה, אם אתה עושה סקר על 5,000, 6,000 נבדקים, כמות הנבדקים שיש לך בקבוצת הגיל הזו אם הסקר כולל עד גיל 60, היא מאוד קטנה כדי להיכנס לרזולוציות.
יוסי הראל פיש: אז בעצם האתגר שלנו, כמו בכל מדינה מתוקנת באירופה, שתהיה לנו מערכת ניטור, זה סקר לאומי כמו שה- HDC סקר ל-30 שנה מ-1994 ועד היום, ויש לנו רצף של מגמות, של נתונים, וכל פעם אנחנו נכנסים לנושאים הבוערים ביותר באותה תקופה, והנתונים הללו משמשים את כל משרדי הממשלה שעוסקים בנוער, כדי לכוון את המדיניות ואת האסטרטגיות של ההתערבות, אנחנו חייבים שיהיה לנו ידע מדעי עדכני גם על קבוצת הגיל הזאת.
יוסי הראל פיש: ואני אסיים כדי להגיד תודה על ההזדמנות הזו, ובאמת זה האתגר הגדול שלנו, ואני מאחל לכם דיון פורה ומדויק.
רם שפע: תודה רבה לך, בכלל על המחויבות העמוקה וארוכת השנים לנושא.
רם שפע: רשמתי לעצמי כמה נקודות, אבל אני רוצה לאפשר רגע, בגלל שתמיד המצגות לוקחות קצת יותר זמן, אז אנחנו נאפשר עוד מצגת אחת, של אביה קדרי, מנהלת הדספייס ישראל, אז אני אאפשר גם לך להציג מצגת קצרה.
רם שפע: נזכור לדבר על הסיפור של סטודנטים, יש כלים מאוד פשוטים בעיני לעבור על זה.
רם שפע: אביה איתנו?
אביה קדרי: כן אני אתכם, זה אתה ולא את - - -
אביה קדרי: בגלל שאני עובד סוציאלי אני רגיל לזה.
אביה קדרי: נכון, אנחנו רוצים להציג ממש בקצרה מה בהדספייס, הדספייס היא חטיבת הפעילות של בני נוער וצעירים של אנוש, בעצם באוסטרליה זו התוכנית הלאומית לקידום בריאות נפשית של בני נוער וצעירים, שעשתה עלייה לארץ בשנת 2014, ואנחנו משנת 2014 פעילה בארץ ואני ארצה בהמשך להתמקד ספציפית באמת בהשפעות של הקורונה, אני חושב שיש פה הרבה גופים שעשו את הבדיקות שלהם, ואת הסקרים שלהם על השפעות הקורונה.
אביה קדרי: בשקף הבא יש סקר שאנחנו עשינו עם מכון רושינק, ממש במוצאי שומר החומות במאי האחרון, והוא התמקד בגילאים 16 ומעלה, ניסינו לבדוק את כל הסיפור של הירתמות לטיפול אונליין, ואני חושב שגילינו הרבה דברים שנאמרו בכל מיני פורומים אחרים, אבל אחד מכל 4 צעירים, שקל לפנות ולקבל טיפול פסיכולוגי בחודשים האחרונים, 45% לא פנו לקבלת טיפול בשל מחירו הגבוה, חסם הסטיגמה והבושה בפירוש נמצא, הכתבה שהייתה השבוע היא בפירוש אחד מהצדדים החשובים שיכולים לעזור בזה, אבל צריך לדעת שאנחנו עדיין נמצאים לגמרי בתוך התחומים האלה, ועוד מאפיין שהוא מאפיין מאוד ישראלי, 17% לא פנו לקבלת טיפול, משום שחששו שמידע מהטיפול יופיע בתיקם האישי.
אביה קדרי: אני חושב שבכל מה שקשור בהתייחסות לאוכלוסיית המלש"בים, תיכוניסטים אבל מלש"בים ועל זה יש לנו הרבה דברים להגיד, חשש בין אם הוא מוצדק ובין אם הוא לא מוצדק, צריך גם לעבוד על הסיפור הזה של להוריד את החשש מזה שאם הלכתי לפסיכולוג, אז בסופו של דבר זה יפגע לי ביום סיירות, במיון כזה או אחר ליחידה כזו או אחרת, אבל אצל עולם הנוער והמלש"בים הסיפור הזה הוא מאוד משמעותי.
ענבר בזק: אפשר רגע לשאול שאלה?
ענבר בזק: אני יודעת שאחת הבעיות בשנתיים האחרונות מאז שהתחילה הקורונה, זה גם שהפסיכולוגים מאוד עמוסים ואין תורים, אני לא רואה את זה מופיע, זה לא משהו שעלה בסקר?
ענבר בזק: שאנשים כבר פונים לטיפול ופשוט אין תורים?
אביה קדרי: אני אומר, א' מה שאת אומרת הוא נכון לגמרי, עוד רגע נציג איך אנחנו מנסים לתרום את חלקנו בתוך הדבר הזה, אני חושב שבני נוער עוד לא יודעים שאם הם ייפנו, בסקר הזה בכל אופן, הם לא יודעים שכשהם יחפשו יהיה להם מאוד קשה, זה סקר שנעשה ושאל את ההעמדות שלהם ביחס ליכולת להיעזר, ואני חושב שהסיפור הזה של, כל עוד ערוצי התשלום הם רק דרך הסיפור של הרפורמה בעולם בריאות הנפש, שמחייבת רישום של אבחנות, עדיין כמה שגם אנחנו כאנשי מקצוע ננסה להגיד, שזה לא ידפוק, זה לא ישנה, צריך לזכור ולחשוב, האם צריכים להיות מסלולי טיפול לפחות לגילאים מסוימים, שהם לא מתויגים.
אביה קדרי: אני יודע שאני נכנס פה ואומר פה אמירה בתוך שדה מוקשים, אני רק מניח אותה וצריך יהיה לדון בה יותר לעומק.
אביה קדרי: הדספייס פתחה מרכזים פיזיים בבת ים ובירושלים ומנסה לפתוח מרכזים בעוד מקומות, אבל אני חושב שכרגע לגבי הדיון של השפעות הקורונה, אנחנו יכולים להגיד גם דברים שאנחנו רואים במרכזים, וגם בהקשר של המאמץ שלנו בשנה האחרונה, להקים מרכז טיפולי און ליין, שרוב העיסוק שלו, אני מדבר גם בנושא של הוועדה היום, מתוך ה-113 אנשים שקיבלו אצלנו שירות בחודשים האחרונים, אז 19 הם עד גיל 18, ו-94 הם מעל לגיל 18, שהטיפול און ליין הוא באמת מאפשר גם להתגבר על חסם הגיאוגרפי עבור מלש"בים שנמצאים בשנת שירות, במכינה, בכל מיני פרויקטים של מנטורים למיניהם, עצם העובדה שהם יכולים לקבל שירות והוא לא גיאוגרפי, הם לקוחות טובים של פתרונות מהסוג הזה.
אביה קדרי: בתפיסה שלנו, אני רוצה רגע להגיד, הדספייס יכולה להיות דלת הכניסה הראשונה, של בני נוער וצעירים לעולם הבריאות הנפשית.
אביה קדרי: זו צריכה להיות כניסה שהיא נגישה, זמינה, עם שפה שמתאימה לצעירים, אני חושב שזה מאוד חשוב להתמחות בדבר הזה, זה קשור גם לגבי הנראות שלך והזמינות שלך, והנגישות שלך, אבל גם לגבי המודל הקליני.
אביה קדרי: אני חושב שצריך להוביל מודל קליני, וזה מה שאנחנו עושים, של שפה, של טיפול ממוקד, קצר מועד, צעירים רוצים טיפול שהוא בגובה העיניים, טיפול שהוא לא מתייג אותם ושם עליהם איזו שהיא תווית שאיתה הם צריכים להסתובב מעכשיו והלאה, וזה כל שירות שרוצה לתת שירות לבני נוער וצעירים, צריך לשים את הדבר הזה.
רם שפע: אביה, סופר מעניין, אבל תחתור לסיום.
אביה קדרי: אז אנחנו חותרים לסיום.
אביה קדרי: אני חושב שלהדספייס יש מודל עבודה שהוא נכון והוא עובד עם צעירים, מסתכל על בריאות הנפש כסיפור של בריאות נפשית, על רצף של קידום בריאות נפשית, ושיש לנו עוד הרבה מאוד מה לעשות בתחום הזה.
רם שפע: תודה רבה לך, תודה.
רם שפע: יש פה כמה כיוונים שמעניין אותי להתעסק בהם ולהבין, אני חייב להגיד שתפסת אותי במשפט שהמלש"בים, בכלל הנערים מפחדים מכל מה שקשור לשירות הצבאי שלהם, הנקודה ברורה אבל אני מודה שהיא לא הייתה לי בראש.
רם שפע: מנסה לחשוב, צריך לחשוב אולי ביחד עם הצבא, על איזה שהוא כלי הסברתי שלפחות מפחיד ככל האפשר את הדבר הזה, זה נראה כמו משהו שאפשר לתת לו מענה, לא יודע אולי יש.
רם שפע: מישהו יודע להגיד לי אם יש התמודדות עם זה?
רם שפע: מנסים להפיח את החשש הזה?
רם שפע: אני נותן פה הזדמנות להתפרץ אם מישהו יודע להגיד על זה משהו.
רם שפע: אפרת למטה משמאל, אתם יכולים לפתוח את הזום.
אפרת שפרוט: אוקי אז סליחה, בוקר טוב, אני גם מברכת על הישיבה הזו.
אפרת שפרוט: אני אגיד רגע גם התייחסות למלש"בים וגם לצעירים, צעירים דווקא אחרי השירות הצבאי מן הסתם, הקרן מתעסקת גם בפוסט טראומה של צעירים ולא רק, אחרי שירות צבאי, אנחנו גם פוגשים הרבה מאוד מלש"בים היום של עבודה, של חוסן שלהם לקראת השירות הצבאי.
אפרת שפרוט: אני אגיד שאנחנו פה מנסים לבודד את השפעות הקורונה, אבל אני חושבת שבשנה האחרונה, שומר החומות, פלוס הקורונה, פלוס הסימפטומים הרגילים שאנחנו מכירים אצל צעירים ונוער בסיכון, אני חושבת שזה הביא לנתונים, הרבה ארגונים יכולים להגיד, בנט"ל למשל יש עלייה של 51% בהפניות לפסיכיאטריה, אצלנו יש יחידה קלינית שמאות מטופלים כל שבוע, כמות הפעמים שהשתמשנו בפסיכיאטר הייתה הרבה יותר קטנה בעבר, והיום גם השימוש בקנביס עשינו סקר על עשרות אחוזים של צעירים שמשתמשים בקנביס, אני אגיד שפוסט טראומה והסימפטומים שלה מאוד, מאוד מחמירים את זה, אבל גם השימוש שלנו בפסיכיאטרים מאוד עלה.
אפרת שפרוט: באופן כללי אנחנו רואים גם עלייה בפניות בכלל, בצורך, השילוב הזה בין הקורונה, שומר חומות והסימפטומים של הסיכון הרגילים, הם מאוד, מאוד החמירו תופעות, וגם המעגלים השניים, זאת אומרת בני זוג, הורים, אנחנו ממש רואים פנייה מוגברת של האנשים האלה.
אפרת שפרוט: לגבי מלש"בים אנחנו רואים שככל שהם נחשפו לטראומות עוד לפני הקורונה, אני מדברת על עבודה, אנחנו עושים עבודה אינטנסיבית עכשיו יחד עם מרכזי החוסן, וגם עם בתי הספר בדרום, אנחנו רואים נשירה מאוד, מאוד משמעותית של צעירים שמתגייסים ליחידות קרביות וליחידות רגילות, די קרוב לגיוס, אנחנו רואים שתושבי הדרום, תושבי שדרות שהם עם טראומות כפולות, גם הקורונה וגם הטראומות של שנים של סבבים, מביאים לחוסר יכולת להתמודד עם הלחצים שהם אחרי זה נפגשים.
אפרת שפרוט: מזה אפשר לגזור גם על צעירים בכלל בארץ, אני חושבת שכל העמותות פה שנותנו מענה רגשי, אם זה ער"ן, אם זה אנוש, אם זה נט"ל, ראו קפיצה גם בקווי הסיוע, אצלנו גם קווי הסיוע, גם הפנייה ליחידה הקלינית, וגם בכל הסימפטומים למיניהם , הוועדה הזאת גם מתעסקת בהתמכרויות, כולל שימוש בחומרים פסיכואקטיביים.
אפרת שפרוט: זה לגבי התופעות, אני חושב שאנחנו הרבה פעמים מדברים על הטיפול, אנחנו היום בעמדה שאנחנו חושבים שמה שצריך לעשות, זה חוסן, לתת כלים להתמודד לקראת, לא רק אחרי הטראומה, לתת כלים לקראת הסבב הבא של הלחימה, סבב הבא של הקורונה, לתת כלים של חוסן לבני הנוער והצעירים, איך הם יכולים לקבל כלים לשמירה עצמית.
רם שפע: תודה רבה, אני אגיד את מה שאני אומר בכל משפט באדיקות, זו תפקידה של המערכת, בוודאי מערכת החינוך אבל בכלל, זה לא תפקיד צד לצד לתת חינוך זה התפקיד, אם יהיה חוסן אפשר יהיה גם לדעת להתכונן ללימודים כמו שצריך, אני מחזק את התמיד, זו אחת מהמטרות של המערכת.
ענבר בזק: אני אשמח לשמוע את ד"ר אילן טל שהוא פסיכיאטר, אם הוא רואה החמרה לא רק במספר אלא גם במקרים שמגיעים?
רם שפע: אוקי, אז אני נותן פה לחברת הכנסת בזק לעזור לי להעביר את זכויות הדיבור.
אלון טל: תודה רבה, אני אעשה את זה בשתי מילים, אני מייצג את החברה לבריאות הנפש בקהילה, שהיא חברה של ההסתדרות הרפואית.
אלון טל: קודם כל אין תורים לפסיכולוגים ולפסיכיאטרים, במיוחד הפסיכיאטרים של הנערים, לא באופן ציבורי ולא באופן פרטי.
ענבר בזק: אין תורים?
אלון טל: אין תורים לטיפול, אין תורים לפסיכיאטר ילדים ונוער אין תורים.
רם שפע: רק לפסיכיאטר?
אלון טל: גם לפסיכיאטרים וגם לפסיכולוגים, קחו בחשבון.
אלון טל: .
ענבר בזק: שנייה, אין תורים במובן שלא מחכים בתור או שאין תורים פנויים?
אלון טל: אין תורים פנויים, סליחה.
אלון טל: אין אפשרות להגיע.
רם שפע: הקפצת את שנינו, אין אפשרות לקבל טיפול, זה ברור, זאת הדרמה.
אלון טל: אני חושב שהדבר המרכזי שבעייתי גם במה שראיתי עד עכשיו, שיש פספוס גדול בהתמכרות האמיתי שקורית כרגע.
אלון טל: ההתמכרות האמיתית שמונעת מבני הנוער להגיע לבית ספר, היא לא התמכרות לחומרים אלא התמכרות למסכים, וזו התמכרות שמשתוללת בכל הבתים כמעט בישראל.
אלון טל: דווקא בישראל יש כמה אנשי מקצוע שמטפלים בזה יותר, והשלב הראשון בטיפול הוא ההורים.
אלון טל: אנחנו צריכים לתת בבתי הספר ובכל דרך אפשרית להורים, כלים איך לעזור לילדים עם ההתמכרות למסכים, אם לא נפחית את ההתמכרויות למסכים הם אל יחזרו למסגרות החינוכיות.
אלון טל: הנתונים על אלכוהול, יש הרבה פחות זמינות של אלכוהול, גראס יש הרבה יותר זמינות בשעות למסכים, ואם לא ייתנו לזה איזה שהוא מענה, הקטסטרופה תהיה שם.
רם שפע: תודה רבה, לא יודע אם יש לזה מענה אחד, אבל זה נכון גם לגבינו, ההתמכרות למסכים, אני יודע על עצמי, אנחנו ברעה חולה קשה מאוד בנושא הזה.
ענבר בזק: לא מעודד בכלל.
אלון טל: צריך ללמד את ההורים, אפשר ללמד את ההורים דברים מסוימים לעשות בבית.
רם שפע: אנחנו ההורים גם צריכים טיפול.
ענבר בזק: הסיפור הזה של האין תורים, מה זה?
ענבר בזק: זה כוח אדם חסר?
ענבר בזק: זה שעות?
ענבר בזק: מה אנחנו יכולים לעשות?
רם שפע: אני יכול להגיד מהידע שלי, אבל יש פה נציגים ממשרד הבריאות, אבל בסופו של דבר כל מערך בריאות הנפש, גם המערך הפסיכיאטרי, גם כל המערך הפסיכולוגי, אנחנו ניסינו בתקציב האחרון, בסוף הצלחנו קצת, אבל אפילו להגדיל מ-30 מיליון ל-60 מיליון את התמיכה של המלגות למתמחים בפסיכולוגיה הציבורית, כדי שיהיו קצת יותר אנשים שיוכלו לתת את המענה הראשוני.
רם שפע: יש שר בריאות אחרי הרבה שנים, שבעיניי מאוד מאוד מחויב לנושא וגם מבין לעומק את הצורך בטיפול בבריאות הנפשית, ולכן גם היו חלק מתקציב המדינה, היה חיזוק של המערך, אבל אנחנו עדיין בפערים אדירים.
רם שפע: אני יודע הכי פשוט מחברים וחברות שלי שרוצים לקבל טיפול, כמעט אין סיכוי להצליח למצוא תור פנוי, אנחנו ממש ממש במצוקה אדירה, צריך לפתור את זה באמצעות תקציב כמה שיותר מיידי למענה ראשוני, אחר כך צריך גם לתת חדרים, יותר מיטות, יש לנו עוד פערים, אבל רגע זה מענה ראשוני.
רם שפע: אני רואה שמרימים את היד, אילן, משפט.
אלון טל: אני רק אשלים, אני חושב שצריך להוסיף תקציבים, לחשוב שזה יפתור את הבעיה, התשובה היא לא.
אלון טל: יש כמות מוגבלת של אנשי מקצוע, ולכן בסופו של דבר צריכים שיתוף פעולה של הבריאות, של הרווחה, ושל החינוך להוריד חלק מהחוסן הנפשי לבתי הספר, לא תהיה אפשרות אחרת.
רם שפע: מסכים, והנה אנחנו עוברים להילה סופרמן הרניק, את גם מרימה את היד, וגם הבאה בתור.
ענבר בזק: אין יועצים?
ענבר בזק: פעם היה יועצים בבתי הספר.
רם שפע: יש, בטח שיש.
רם שפע: כן, אבל אני לא רוצה לקחת להם את זכות הדיבור, אבל בבקשה הילה.
הילה סופרמן הרניק: אני מנהלת את תחום הפיתוח המקצועי ואת הטיפול בפרט בתכנית יתד, שהיא תוכנית הלאומית עבור צעירים במצבי סיכון במשרד הרווחה.
הילה סופרמן הרניק: אני רוצה במילה להתייחס לדברים של יוסי קודם, כי הוא דיבר על נתונים, אספנו נתונים בעקבות הקורונה, בעיקר אחרי השנה הראשונה של הקורונה, חשובה להגיד, אז אין לנו את הממצאים של השנה האחרונה, הממצאים הם לפני עשרה חודשים בערך, שמתייחסים למצבם של צעירים, אנחנו מעריכים שהמצב לא השתפר בצורה משמעותית, אולי אפילו החמיר.
הילה סופרמן הרניק: בולטים כמה נתונים משמעותיים, אחד שבמחקר הערכה שלנו על הצעירים במצבי סיכון ביתד, שהוא מחקר מייצג שמביא ליידי ביטוי בערך 20 אלף צעירים מתוך בערך 200 אלף צעירים שנמצאים ברצף מצבי הסיכון בארץ.
הילה סופרמן הרניק: 60% מהם הצביעו על מצבים של בדידות, ואנחנו יודעים שבדידות זו אחת התופעות היותר קשות והפחות מאובחנות שצעירים מתמודדים איתם, 30%, אנחנו מדברים על אלפים כשעושים את המתמטיקה, הביעו קושי מאוד גדול בבקשה לטיפול.
הילה סופרמן הרניק: נתונים יותר קשים מגיעים מהמחקר של עלם שהצביע על עלייה של בין פי שתיים לפי ארבע, במצבי סיכון קשים, חוויות של אלימות, פגיעות עצמיות, שימוש בסמים, מצבי דיכאון וחרדה, ונתונים מאוד דומים של צורך בטיפול ושל בדידות, עלו גם מהנתונים שגם שוויון חברתי אספו וגם מרכזי צעירים ונגב גליל.
הילה סופרמן הרניק: אנחנו מדברים על 30%, 40% מכלל הצעירים שאנחנו מלווים, צעירים במצבי סיכון שהם בערך 200 אלף צעירים שזקוקים למענה טיפולי.
הילה סופרמן הרניק: חשוב להגיד בהתייחס לשאלה של מישהי שם בוועדה שלא זיהיתי את שמה.
רם שפע: חברת הכנסת ענבר בזק.
הילה סופרמן הרניק: אנחנו פוגשים רשימות המתנה מאוד ארוכות, היום כדי לקבל את הטיפול הנפשי דרך מערכות בריאות הנפש, צריך גם אבחנה פסיכיאטרית כזו או אחרת, ואנחנו מאוד רוצים לאפשר לצעירים להגיע לטיפול וטיפול רגשי משמעותי, עוד לפני המצב הכרוני, עוד לפני האבחנה הפסיכיאטרית, או בתוך מצב של אבחנה קלה.
הילה סופרמן הרניק: היום בתוכנית יתד אנחנו יוצאים מהקמה של בין שישה לעשרה מרכזי טיפול בצעירים, אבל המספרים בסוף הם מספרים קטנים, הרושם שלנו שהצורך מאוד גדול, ולגבי צעירים זה הופך להיות חסם בתעסוקה, חסם בהשכלה, חסם בזוגיות, איזה סוג של סגירות מאוד, מאוד גדולה שמונעת מהם להתקדם במשימות החיים שלהם.
הילה סופרמן הרניק: אז אני מחזקת את הדברים שנאמרו כאן, אני יכולה גם להעביר לכם את הנתונים רשומים אם רוצים.
רם שפע: חד משמעית אגב, אנחנו מאוד נשמח ואומנם הנתונים קשים ומדאיגים, אנחנו רואים את זה בכל אחד ואחת מכם שמדבר, אבל ככל שיהיה לנו יותר אנחנו נוכל לתת מענה יותר טוב, תודה רבה.
רם שפע: עדי נעמת, מהמועצה לשלום הילד, בבקשה עדי.
עדי נעמת: כן תודה רבה, אני מודה גם על הדיון החשוב ושהזרקור מהנושא הזה לא יורד מסדר היום.
עדי נעמת: אנחנו יושבים פה בדיונים רבים, פה ובוועדות השונות, כל פעם דנים בסימפטום אחר, פעם בהתמכרויות לאלכוהול, לסמים, משככי כאבים, פעם בבריאות הנפש, העלייה באלימות המקוונת.
עדי נעמת: בסופו של דבר אלו תופעות שהיו אומנם לפני הקורונה אך אנחנו יודעים שהועצמו וזינקו עם הקורונה, והם ביטוי לזעקה גדולה של הילדים והנוער.
עדי נעמת: עכשיו ממש שבוע שעבר אנחנו פרסמנו את השנתון הסטטיסטי של המועצה לשלום הילד, אנחנו רואים עלייה דרמטית ממש מהשנה האחרונה, של עשרות אחוזים בדיכאון, דברים שנאמרו קודם, אנחנו רואים את זה גם בדיכאון, חרדות, הפרעות אכילה, עלייה של 43% במספר הטיפולים לתלמידים בסיכון אובדני, וזה מבלי לדבר על מי שמתחת לרדאר אלא רק מה שדווח החוצה, כך שברור שהמצב הרבה יותר חמור.
עדי נעמת: את הנתונים האלה אנחנו שומעים גם באופן ישיר מהנוער דרך הפרויקט של פרלמנט הנוער, אני אספר שממש בימים אלו, אנחנו מקיימים איתם הליך היוועצות על השפעות של הקורונה, עדיין שומעים מהם את הקשיים השונים, את הנשירה הסמויה, הם מדגישים שאין מענה רגשי הולם לתקופה הזאת, זקוקים לזה, היו כאלה שהציעו הכללת שיח שבועי אחד על אחד בבתי הספר, היו מי שסברו שיש למצוא דרכים אחרות נוספות שיהיו מותאמות לשוני בין ילדים ונוער, וחלק הדגישו שכדי להתמודד עם מתחים נפשיים, הם צריכים לעשות יותר פעילויות, עשייה אקטיבית.
עדי נעמת: ממש עלה שהם צמאים לפעילויות חברתיות, לאירועים, הזדמנויות להיות ביחד ולהתחבר, ואנחנו אמרנו את זה בדיונים הקודמים, אין צורך ליצור יש מאין, המועצה לשלום הילד עם רפרנטית ממשרד המשפטים מיכל גולד, שיתפו פעולה אנשי מקצוע, הורים, משרדי ממשלה, בני ובנות נוער, כולם השמיעו את הקולות שלהם.
עדי נעמת: ואני אגיד במשפט אחד, התוכנית הזאת מתייחסת גם, וזה עלה פה גם מקודם, לחוסן הנפשי של הילדים, כלומר לחזק אותם, אבל יחד לחזק את מי שאמור לעזור להם, את ההורים, את אנשי המקצוע, את אנשי החינוך, התוכנית מתייחסת למענים קהילתיים, תנאי משמעותי וכמובן גם החיזוק והאיתור של ילדים בסיכון.
עדי נעמת: אני אגיד במשפט, שאחת מהנערות מההיוועצות שאנחנו עושים אמרה, לא שמים לב, אבל עדיין וגם בשלב הזה יש נוער שפשוט נושר, וכרגע המציאות מחייבת מענה הוליסטי רב ממדי, שרואה את הילד על הרצף ומחייבת שיתופי פעולה בין משרדיים יחד עם שלטון מקומי, לא צריך להמציא את זה, להשקיע משאבים ולהחליט שעושים את זה, תודה רבה.
רם שפע: תודה רבה, כרגיל על הזווית החשובה שלכם, ועל האפשרות לאפשר לילדים כל הזמן להיות מעורבים בתהליך, ולשקף לנו ולכולנו את איך הם רואים את המציאות, ואיך נכון לסייע להם.
רם שפע: פאולה רושקה, את רוצה להתייחס, משרד הבריאות קצת מהזווית שלכם?
רם שפע: בבקשה ד"ר פאולה.
פאולה רושקה: שלום לכולם, באמת דיון מאוד מאוד חשוב, אנחנו יודעים שבאמת הכמות של המקרים שפונים היום לטיפול, גם של צעירים וגם של בני נוער וצעירים בגילאים מעל 20 עד 30, זה מאוד עולה בכל המסגרות של בריאות הנפש.
פאולה רושקה: עכשיו למשל מחקר שנעשה על ידי אחת מקופות החולים, נדמה לי מכבי שירותי בריאות, בקרב צעירים מגיל 12-17, ראה שהפניות בגין דיכאון, חרדה, הפרעות דחק והפרעות אכילה, עלה במשהו כמו בין 35%-55%, ולכן הוחלט אז ברמה בין משרדית, להחליט על תוכנית לאומית חירום בקשר לילדים ובני נוער, שכולל בעצם הקמת מרכזים מיוחדים על יד חדרי המיון, כדי לתת בעצם מענים מיידיים לאוכלוסייה שמגיעה, בגלל התורים הארוכים וחוסר כוח אדם שאנחנו יודעים שקיים וזה בעיה מאוד קשה.
פאולה רושקה: לגבי צעירים, אין לנו נתונים ממש נגיד מחדרי מיון, אני עכשיו אוספת את הנתונים של שנת 2021, ואנחנו נראה באמת כמה פניות היו בחדרי מיון בקשר לצעירים ומעל גיל 18.
פאולה רושקה: אנחנו יודעים, דרך אגב אנחנו פה נוכל לראות גם מה הפניות של אנשים בגיל צבא ונראה באמת כמה זה עלה, לצערי רק בחודש האחרון אנחנו בעוד חודש נוכל לקבל את הנתונים האלה ונסכם.
פאולה רושקה: אנחנו יודעים שנתונים זה רק חלק מהדברים, אנחנו צריכים לתת מענים.
פאולה רושקה: מה שד"ר טל דיבר על ההתמכרות למסכים, זה עוד בעיה מאוד קשה שאף אחד לא מספיק מתייחס אליה, ואנחנו יודעים שבזמנו ארי הוציא נייר עמדה לגבי הטיפול בהתמכרות למסכים או מניעת התמכרות למסכים, מה רופא הילדים צריך לעשות, מה ההורה, מה מסגרת החינוך חייבת לעשות בשביל למנוע את זה.
פאולה רושקה: אני לא יודעת כמה אנשים נחשפו לזה, זה נייר עמדה חשוב, זה יותר מתייחס לילדים אבל בהחלט בקרב המבוגרים וגם הצעירים, הנושא הזה לא פחות קשה.
פאולה רושקה: וגם אנחנו יודעים שבגלל הבדידות שנוצרה בזמן קורונה, אז הרבה מאוד אנשים מתקשרים עוד יותר דרך המדיה, כי זה בעצם מאפשר להמשיך להיות מחוברים אחד עם השני, וההתמכרות לזה בטוח עלתה, אין לנו נתונים על זה וחבל מאוד, אבל ברור שזה משהו שחוצה את כל המגזרים בכל הגילאים, ואנחנו נצטרך להתמודד גם עם זה ולמצוא דרכים נכונות איך לעזור לאנשים שהתמכרו לנושא הזה.
פאולה רושקה: מצד שני אין מפגשים, אנשים מבודדים, אז השאלה מה החלק החיובי שיש בזה גם, שאנשים ממשיכים בכל זאת להיות בקשר אחד עם השני.
פאולה רושקה: אנחנו יודעים שהבדידות זה אחד מהמדדים הכי מדאיגים במיוחד בגיל הזה, איפה החלק החברתי והחלק של העשייה, הוא בין הדברים הכי חשובים בשביל הבנייה של הקשרים החברתיים והצלחה בחיים, ולכן בזמן קורונה שהכל קצת לא מתרחש בזירה הזאת המחירים כבדים מאוד.