GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עדי נעמת: ובהקשר הזה אחד מהנערים אמר משפט שאני רוצה לציין אותו, שצריך לאחות את כל השברים שנוצרו וליצור איזו שהיא רשת בטחון לנוער.
עדי נעמת: ואני אגיד בהקשר הזה שלא צריך ליצור יש מאין, ישבה גם ועדה בין-משרדית בהובלת מנכ"לית המועצה לשלום הילד ורפרנטית ממשרד המשפטים שגיבשו, תוך שיתוף משרדי ממשלה ואנשי מקצוע, הורים, בני ובנות נוער, תכנית ליום שאחרי.
עדי נעמת: הזרקור השני שאני רוצה וזה באמת מתקשר ישירות לנושא הספציפי הזה, שאנחנו גם קיימנו הליך היוועצות דרך פרויקט פרלמנט הנוער שהוא פרויקט שאנחנו מדברים עם הנערים והנערות והייתה התייחסות ישירה לנושא הזה שעלה פה במוקד הדיון וגם הדברים שנאמרו פה שבני ובנות הנוער הציפו את זה בעצמם גם, שהתכנים שהם עוסקים בהם ושהם מקבלים הם בעיקר על הצד השלילי, וזה נאמר פה כבר, אבל הם כל כך הדגישו את זה שנזנח הפן החיובי והמיטיב ושדרך הפעולה הזאת מובילה לפערי ידע, היא גורמת לבלבול, ללחץ, לתסכול, והיא מעודדת פניה למקורות ידע שהם לא - - - אליהם וגם עלולים להוביל לטעויות ולפגיעה, והם קראו גם לתוכנית לימודית שתתייחס לתכנים של מערכת יחסים ותקשורת שהיא מכבדת, של יחסי מין בטוחים ומכבדים, של זהות מגדרית, והדגישו במיוחד את הצורך גם בניפוץ הסטיגמות המגדריות על איך זה משפיע עליהם.
עדי נעמת: הם הציפו את הצורך העז ליצור מרחב בטוח בלי מבוכה ובושה כי קושי מרכזי נגע לתחושה של המבוכה, של האי הנעימות של להיפתח ולשאול שאלות ומצד שני אל מול מי הם באים ושואלים, שבעצם מי שנמצא בצד השני, ודובר פה גם, על כמה חשובה ההכשרה לגורמים במעגלים הקרובים ביותר ובכל המעגלים למעשה וגם כמובן קידום שיח פתוח ומשתף עם ההורים בסוגיות האלה, גם לספק להורים את הידע ואת ההכשרה וגם עבור אותם גורמים בבתי הספר, והשילוב, כמו שנאמר פה, זה לא צריך לבוא אחד על השני אבל גם השילוב של הכשרת הגורמים בבתי הספר אל מול הגורמים המקצועיים שהם ממש מתמחים בנושאים האלה.
אלון טל: תודה.
אלון טל: משפט לסיכום.
עדי נעמת: אז ממש שני משפטים אחרונים.
עדי נעמת: גם לעניין הגיל, הם האירו את הזרקור שכבר בגילאים מאוד צעירים אמנם אולי לא מקיימים יחסים אבל מתחילים להתעניין בנושאים האלה של מערוכת יחסים, של יחסי מין, ולכן יש צורך באמת בשינוי התפיסתי והמערכתי שיכיר במציאות הזאת וייתן לה מענה.
עדי נעמת: התכנים האלה לא מחכים עד לשיעור, זאת אומרת שהיעדר התייחסות אליהם מובילה לכך שבאמת לרוב הם מקבלים הם המידע המוטעה והלא מותאם דרך פורנוגרפיה או חווים לחץ, חשש, ועלולים בשל חוסר הידע וההבנה לפגוע בילדים אחרי גם בלי אותה הבנה וכמו שהעלתה הנערה - - -
אלון טל: בסדר.
אלון טל: תודה רבה.
אלון טל: אני מודה לך מאוד, פשוט אני רוצה להביא את הדברים לסיום.
עדי נעמת: או.
עדי נעמת: קיי.
עדי נעמת: אז אני רק אומרת שאנחנו פה בוועדה, כפי שעלה פה, כולנו מבינים מה צריך לעשות ואנחנו מקוות באמת שתחת הוועדה הזאת תצא הבשורה לזירוז ויישום ההמלצות גם לעניין הקורונה בכלל אבל גם ישירות לנושא החשוב הזה.
עדי נעמת: תודה רבה.
אלון טל: אני מודה לך.
אלון טל: צופית מהנהגת ההורים, הרגע שמענו מעו"ד עדי נעמת על החשיבות לחנך גם את ההורים שהם בעצם לפעמים אפילו לא ערים לזה שהבן או הבת שלהם נמצאים במערכת יחסים אלימה.
צופית גולן: קודם כל תודה על הדיון המאוד מאוד חשוב.
צופית גולן: זה משמח ומעציב אותי שאנחנו צריכים לדבר על זה אבל משמח מכיוון שבאמת הגיע הזמן.
צופית גולן: אנחנו רואים חשיבות מאוד רבה בחינוך כבר מגיל הגן.
צופית גולן: חינוך למיניות בריאה, מניעה תמיד עדיפה על פני פתרון של בעיה שכבר נוצרה ואין לנו מה לעשות איתה.
צופית גולן: כי כמו שאמרה הנערה, ובאמת כאב לי הלב לשמוע אותה, אחר כך הרבה יותר קשה.
צופית גולן: קשה שהצוות יזהה וקשה לתת לה פתרון כי כולנו נמצאים בתוך המציאות שהיא מורכבת.
צופית גולן: בדרך החינוך, כשאנחנו מתחילים בחינוך כבר מגיל הגן אנחנו בעצם מעבירים מסר כפול לילדים שלנו, קודם כל שהנושא חשוב ומשמעותי ויחד עם זה הוא צריך להיות נגיש, פתוח שאפשר וצריך לדבר עליו, שיש מקום לדבר עליו, בין אם זה בתוך בית הספר, ובין אם זה עם ההורים, חייבים לייצר פה שיתוף פעולה עם ההורים.
צופית גולן: יש פה איזו שהיא נטייה בתוך מערכת החינוך להכניס את זה לתוך כישורי חיים ואפילו לא לדווח להורים שהנושא הזה עלה לדיון אחר כך, מה שאומר שהשיח נקטע בשיעור כישורי חיים שהיועצת העבירה אותו, וזהו.
צופית גולן: אין המשך שיח בבית.
צופית גולן: הרבה פעמים ילדים חוזרים בטראומה מתוך השיחות האלה, וההורה לא יודע אפילו לזהות שהיה שם משהו כי הוא לא תמיד יודע מה נאמר בכיתה.
צופית גולן: זה אחד הדברים שחייבים להשתנות, אם הכניסו את זה כחובה, ואני שמחה על מה שאמר פה משרד החינוך, זה צריך להיות מדוברר, צריך להיות משווק גם להורים ולהגיד להם 'הנושא עלה, שימו עין, תסתכלו', כי כמו שאמרו פה, רוב ההורים הם מיטיבים, והם רוצים להיות שם עבור הילדים שלהם.
צופית גולן: הדבר הנוסף שבעצם אנחנו רואים כשאנחנו עושים את זה דרך החינוך זה שאנחנו מגדירים כמו שאמרו לפני, מה הוא קשר בריא וגם מה הוא קשר חולה.
צופית גולן: איך מבקשים עזרה, שחשוב לבקש עזרה, שלא צריך להתמודד לבד.
צופית גולן: אנחנו חושבים שזה משהו שצריך להיות פה באמת לאורך זמן, מותאם בגיל, לא נוגעים בזה לרגע והולכים אלא באמת כמו תכנית ספירלית שהולכת ומתרחבת והתכנים שלה מותאמים לגיל.
צופית גולן: חשוב לי להגיד, העלו פה את היועצות.
צופית גולן: בבתי הספר היסודיים היועצות הן בלי תקן, בעל יסודי הן עמוסות בטירוף, בדרך כלל היועצות מסמלות עבור גם הילדים וגם עבור ההורים שיש בעיה, אז הסיכוי שילד יפנה ליועצת אלא אם כן היא אדם מאוד מאוד מכיל ונגיש ומדהים הוא נמוך.
אלון טל: נקודה מצוינת.
אלון טל: זה מוכר ואת צודקת.
צופית גולן: ובגנים בכלל אין.
צופית גולן: אני יכולה להגיד לכם שאני אישית נתקלתי כיו"ר של עיר, בסיפורים של פגיעות מיניות בגנים בילדים על ידי ילדים ואז בכלל אתה אובד עצות, אתה לא יודע למי לפנות ואיך.
אלון טל: האם תנועות הנוער, שזה מערכת חינוך אחרת אבל היא משפיעה, האם הם חלק מהבעיה או חלק מהפתרון מבחינתך?
צופית גולן: אני רואה את הכל כהוליסטי.
צופית גולן: ילד לא מסתיים בבית הספר.
צופית גולן: ילד הוא בית, הוא בית ספר, הוא החינוך הבלתי פורמלי, הוא החוגים שהוא הולך אליהם, כי כל זה זה קבוצות שייכות שהוא נמצא בהן וכולם צריכים לקבל איזו שהיא הכשרה, בין אם זה גם מדריכי חוגים, בין אם זה מדריכים של תנועות נוער, וגם הצוותים, יסלחו לי כולם ויסלח לי משרד החינוך, ההכשרה שצוותים מקבלים היא קטנה מדי, מועטת מדי, לא באמת נמצאת שם, לא כל הורה מרגיש נוח שיפנו אליו, מדריכי המוגנות זה משהו מאוד מאוד מצומצם שלא קיים בהרבה מאוד בתי ספר וחייב לקום וחייב להיות שם, ואני חייבת לציין שכמו שיש לנו רכז שפה, ויש לנו רכז זה"ב ויש לנו רכז מתמטיקה, צריך להיות רכז בתוך בית הספר שזה הפאשן שלו, זה המקום שלו, מרגיש בנוח.
צופית גולן: אנחנו רוצים שילד ירגיש בנוח לדבר על זה, צריך שמי שמדבר איתו ירגיש בנוח ולא יהיה נבוך, שיהיה מסוגל לגעת בכל הנושאים.
צופית גולן: מערכת החינוך הרבה פעמים נוגעת בקיצון.
צופית גולן: או בבעיות, או בלהט"ב או בפגיעות במשפחה.
צופית גולן: היא לא נוגעת במיין-סטרים, מה זה המיין-סטרים, גם בקשרים בין להט"בים, גם בקשרים רגילים, יש את המיין-סטרים, את הקשר הבריא.
צופית גולן: אחרי הקורונה, אני חייבת להגיד שאנחנו רואים עליה מאוד מאוד חדה, העלייה הזאת נובעת בעיקר בגלל הריחוק שהיה פה, והילדים צמאים למגע.
צופית גולן: אז אנחנו פוגשים המון ילדים שמוכנים להתפשר על קשר לא בריא, אלים, אפילו מסוכן, העיקר שיהיה להם איזה שהוא סוג של מגע וקשר.
צופית גולן: וכמו שאמרה פה מישל, ושוב, מישל ליבי איתך ואת מדהימה בעיני, ממש.
צופית גולן: האומץ שלך מעורר השראה.
צופית גולן: הם לא פונים אלינו הרבה פעמים.
צופית גולן: הנוער לא יפנה אלינו, הוא לא יספר לנו כי ההורים, כי זה השלב של ההיפרדות והוא שלב חשוב.
צופית גולן: ופה כן תנועות הנוער, המדריכים, הרכזים, הצוותים, הם האנשים שהם בעצם הגורם הנוסף שנמצא שם עבור הילדים ומאוד חשוב שהם יהיו שם, שבכל עיר תהיה אופציה של דלת פתוחה למשל.
צופית גולן: לא רק בעיר כזאת שמרימה את הכפפה.
צופית גולן: היום זה תלוי עיר, תלוי אם מישהו הרים את הכפפה שם.
אלון טל: צופית אני מאוד שמח שאת סיימת את הדיון כי אני חושב שאמרת דברי טעם.
אלון טל: אם אין למישהו משהו מאוד ספציפי וחדש לומר אני רוצה להתחיל לסכם את הדיון.
אלון טל: קודם כל, כולנו מצטרפים באמת לתודה למישל שאני חושב שהצליחה לעורר לנו להפוך את זה מסוגיה אקדמית ומופשטת לבעיה אמיתית.
אלון טל: אני רוצה לפנות למשרד החינוך ולומר לאיריס את הדבר הבא, יש אקסיומה בניהול שאומרת שאם אתה לא יכול למדוד את זה, אתה לא יכול לנהל את זה.
אלון טל: לכן היעדר מדדים ברורים פה ונתונים כמותיים לדעתי מונעים ממני באמת לבוא עם המלצות אמיתיות, מה עובד ומה לא.
אלון טל: מה ההיקף הדרוש, אולי יש אוכלוסייה שזקוקה ליותר משאבים וליותר תגבורת בתחומים האלה, אבל בלי נתונים מאוד ספציפיים אני לא יודע אם יש את המשאבים, אפשר באמת לפנות לשרת החינוך כדי להקל בנושא הזה, אבל נראה לי שיש פה צורך באנליטיקה שתעזור לך להיות יותר יעילה, מעבר לזה שכולנו רוצים שיהיה לך יותר משאבים וכל החלומות שלך יתגשמו.
אלון טל: מה ששמענו שאני חושב שבמיוחד בני הנוער המבוגרים יותר, אולי אנחנו צריכים לחשוב איזה מידע הם מקבלים מבחינת ערוצי סיוע שונים שהם לא בתוך מערכת החינוך.
אלון טל: כי אנחנו מבינים שלא כל ילד מתחבר לבית הספר והיום בעידן האינטרנט אפשר באמת להגיע לזה, ואם שמענו ממישל שלדעתי היא יכולה להעביר עכשיו קורסים בנושאים כאלה, אבל בכל זאת אי דיוקים חשובים מאוד, אולי יש עוד מקום לשפר את זה.
אלון טל: אני חושב ששמענו מיו"ר הוועדה חברי ח"כ רם שפע את הקריאה של הוועדה שהשיעורים האלה חייבים להיות מנדטוריים, כלומר חובה, שיעורי חובה.
אלון טל: אני חושב שזה קונצנזוס במסגרת הזאת שזה חלק מהחינוך הבסיסי, לצערנו, בחברה המודרנית שבה אנחנו חיים שילדים בגיל מאוד צעיר מוצפים במסרים שהם לא נחשפו אליהם בעבר ולא צריכים להיות חשופים אליהם.
אלון טל: אבל אני מסיים במה שאתם אמרתם, חייבים להתחיל גם עם פן חיובי.
אלון טל: ילד לא צריך להיזהר להתחבר ולהיות במערכת זוגית ולחזר אחרי בחורה משום שהוא מפחד או שהיא מפחדת.
אלון טל: חייבים באמת לתת את המודל החיובי ואני חושב שמבחינת החשיבה שלכם, אני מברך על זה ואני חושב שצריכות להיות עוד הערות, שמענו באמת את הביקורת ממרכזי הסיוע על היקף הדיון ואולי יש בזה איזו שהיא אמת, אז אולי באמת נעשה משהו כי אני יודע בתור אב לחיילות שבצבא מספר התלונות עלה בצורה ניכרת בשנים האחרונות וגם על זה אנחנו צריכים לחשוב.
אלון טל: אני רוצה להודות לכולכם, במיוחד אלה ששרדו עד הסוף ואלה שהיו בזום עימנו.
אלון טל: במסגרת היום הבין לאומי למניעת תקיפה מינית זה היה דיון חשוב אבל תם ולא נשלם.
רם שפע: בוקר טוב, שלום לכל מי שמכבד אותנו בנוכחותו.
רם שפע: בוקר טוב גם לכל מי שאתנו בזום.
רם שפע: בחרנו הבוקר לקיים דיון שכותרתו היא התמודדות עם חרדת אקלים.
רם שפע: ואני מניח שחלק מהאנשים, וגם יודע, שאלו את עצמם מה זה.
רם שפע: למה אנחנו מקיימים על זה דיון.
רם שפע: מה התופעה הזאת.
רם שפע: אפילו חלק ממשרדי הממשלה שהזמנו לדיון שאלו אותנו, תסבירו לנו רגע למה אתם עושים על זה דיון, מה המשמעות של זה.
רם שפע: אני רוצה לספר רגע על החוויה האישית שלי, על המפגש שלי עם התופעה הזו.
רם שפע: לפני, אני חושב, בערך חודשיים, שלושה, היה לי דיון עם הצוות שלי במשרד, שדיברו איתי על זה.
רם שפע: אמרתי להם תשמעו, אני לא מכיר, לא נראה לי שזו תופעה רווחת.
רם שפע: סך הכל אני חבר כנסת צעיר, די מעורה, מעודכן, מדבר עם אנשים, עם הרבה צעירים.
רם שפע: הרגשתי שאני לא יודע עד הסוף על מה מדובר.
רם שפע: אמרתי טוב, תראו לי קצת, יש על זה מחקרים, שזו תופעה רצינית, שזה מתחיל להתפתח.
רם שפע: והצוות עקשן, חזר אחרי כמה ימים עם מידע, וגם התחלתי לפגוש אנשים, ולדבר עם עוד ועוד אנשים.
רם שפע: באותו זמן גם מיכל עשתה כמה פעולות, שהיה להן אפקט ציבורי, שקצת הרחיבו לי את ההבנה של ההשפעה של העובדה שיש אנשים שיש להם חרדת אקלים, בעיקר צעירים וצעירות.
רם שפע: ועם הזמן הבנתי שאנחנו פשוט צריכים לקיים על זה דיון, ולייצר רגע בכנסת הנגשה גם למציאות שאולי לפעמים נראית לאנשים ראשונית, התחלתית, אולי עוד לא עד הסוף ברורה.
רם שפע: הרבה פעמים בכנסת אתה נכנס לדיונים רק כשכולם מדברים עליהם וכולם עוסקים בהם.
רם שפע: ואני בעיניי חושב שחלק מההזדמנויות של הוועדה הזאת, שאמורה לדון באתגרי הצעירים, זה לתת לנו צוהר לנושאים שאולי הם עוד לא תופעות מאוד מאוד רחבות.
רם שפע: אבל אני כן חושב שבעוד עשר, חמש שנים, חמש עשרה שנה, יהיו בכנסת המון דיונים שיעסקו בנושא הזה, כי יבינו שזה משהו, כמו תופעות אחרות בעולם, שבהתחלה אף אחד לא הבין אותן, ולאט לאט כולם עסקו בהן.
רם שפע: אני חושב שבתיזמון, אני חייב להגיד מפתיע, כלומר זה לא תוכנן, אתמול היתה כתבה של יפעת גליק ב"כאן 11".
רם שפע: לדעתי הכתבה הראשונה המקיפה שעוסקת בתחום בצורה רצינית, וממש נתנה זווית מדהימה.
רם שפע: אני לא יודע אם כולכם ראיתם, אם לא אני ממש ממליץ.
רם שפע: אני באמת חושב שזו הזדמנות, גם של התקשורת, לדבר על משהו שאולי לא כולם מבינים שהוא קיים ועד כמה.
רם שפע: האופן שבו אני מבין, ותיכף אנחנו כמובן נשמע פה כמה נציגים של הדור הבא, זה בעצם ההבנה שיש חרדה מאיך העולם הולך להתמודד עם משבר האקלים, עם אסונות.
רם שפע: עם שריפות, עם אסונות טבע בהיבטים אחרים.
רם שפע: ושאלה קצת יותר מפחידה – האם אני אוכל להביא ילדים לעולם הזה, ואיך הוא יתקיים.
רם שפע: אנחנו רואים מדענים שמדברים על תופעות בהן העולם לא יצליח להתמודד עם מה שקורה.
רם שפע: ולכן זה מעמיד סימן שאלה על הקיום שלנו פה.
רם שפע: אז זה מלים גדולות, ולפעמים אנשים קצת ציניים, וראיתי את זה בשבוע האחרון כשקצת התכוננו לדיון.
רם שפע: אז אני בכל זאת שמח, מרגיש שזו אחת השליחויות שלי פה, להנגיש מידע לציבור, בוודאי של הדור הצעיר.
רם שפע: ובזה נעסוק במהלך הדיון הזה.
רם שפע: אז עד כאן כפתיחה.
רם שפע: אנחנו נתחיל עם מיכל דויטש, שהיא מנציגות סטודנטיאלית אקלימית.
רם שפע: ויש לה גם מצגת.
מיכל דויטש: אז אנחנו נתחיל בעצם מסקירת מאמרים רלוונטיים, שקשורים לנושא.
מיכל דויטש: זה בעצם חרדות אקלים, דיכאון אקלים.
מיכל דויטש: חרדות ודיכאון אקלימיים, אקולוגיים.
מיכל דויטש: אחרי זה בעצם נעבור לסקירה קצרה של המצב בישראל, באמצעות מקרי בוחן, כי אין לנו עדיין מחקר על זה בישראל.
מיכל דויטש: ואז נדבר קצת על הפנים קדימה.
מיכל דויטש: אז בעצם דיכאון אקלימי וחרדות אקלים הם מוגדרים כעקה הנובעת מהמשבר האקלימי אקולוגי.
מיכל דויטש: מה זאת אומרת עקה, הגוף שלנו מגיב לסכנות, במיוחד כשהן אמיתיות, כמו המשבר הזה.
מיכל דויטש: זאת בעצם תגובה טבעית.
מיכל דויטש: זאת תגובה רציונלית, שלא מעידה על מחלה נפשית.
מיכל דויטש: לכן גם הם לא מוגדרים עדיין כמחלות נפש.
מיכל דויטש: המקור לדיכאון ולחרדות מתחלק בעצם לגורמים ישירים וגורמים עקיפים.
מיכל דויטש: כשגורמים ישירים זה בעצם אנשים שחווים את האסונות על בשרם.
מיכל דויטש: זאת אומרת אנשים שכבר חוו שטפונות, חוו שריפות, שאיבדו את הבית שלהם בוודאי.
מיכל דויטש: אנשים שנפגעו מגלי חום.
מיכל דויטש: כל התופעות האלה, זה בעצם גורמים ישירים.
מיכל דויטש: גורמים עקיפים, זה אנשים, כרגע נגיד בישראל למשל, זה ללמוד על הנושא בצורה שהיא לא מבוקרת, ולא עם תמיכה נחוצה, לא מגורמים בריאותיים ולא מגורמים חינוכיים.
מיכל דויטש: אז בעצם זה להתעסק בנושא שהוא מאוד גדול, מאוד אמיתי, מאוד מבוסס מדעית, לראות את התופעות האלה בעולם, ולא לקבל מענה.
מיכל דויטש: אלו הגורמים העקיפים.
מיכל דויטש: כמו שאמרנו רציונלי, לא מעיד על מחלה נפשית.
מיכל דויטש: ילדים וצעירים בסיכון מוגבר, כשחשוב להדגיש, יש בפסיכולוגיה את המודל רגישות דחף.
מיכל דויטש: זה בעצם מודל שאומר שככל שמישהו יותר רגיש, ככל שיש לו רקע נפשי כלשהו, הוא בעצם נמצא בנקודת התחלה שונה ביחס לאחרים.
מיכל דויטש: זאת אומרת שמישהו שהוא יותר רגיש, או חווה איזה שהוא רקע נפשי אחר, מהרגע שהוא נחשף לנושאים האלה הוא הרבה יותר קרוב להגיע גם לדיכאון וחרדה ממישהו אחר.
מיכל דויטש: אז בעצם חשוב להדגיש קודם כל את ה-IPCC, זה בעצם הרקע המדעי למשבר האקלימי אקולוגי.
מיכל דויטש: דו"ח בינלאומי, של מאות מדענים, אלפי מחקרים, שבעצם אומר אין כבר שום ספק מדעי לגבי זה שיש פה תהליכים של התחממות גלובלית, זה לא רק אקלים, זה הרס מערכות אקולוגיות, שבעצם משפיעים על בני האדם.
מיכל דויטש: דו"ח מבקר המדינה אמר שרבע מאוכלוסיית העולם כבר מושפעת, וכתב דברים מאוד קשים.
מיכל דויטש: גם בישראל.
מיכל דויטש: ובעצם אומרים אין יותר ספקות מדעיים לגבי זה שיש משבר, וגם לא לגבי זה שיש מה לעשות.
מיכל דויטש: אנחנו יכולים בעצם לבחור אם להתנהג "עסקים כרגיל", זאת אומרת מדינות שבוחרות להמשיך להתנהל כרגיל, או בוחרות לעשות שינוי משמעותי, ואז התחזיות נהיות קצת פחות פאסימיות.
מיכל דויטש: אחרי זה יש לנו מחקרים ספציפית על עקה פסיכולוגית, המחקרים האלה בעצם כבר הראו, אלה היו מחקרים של סקרים, של ראיונות.
מיכל דויטש: אז בעצם הן משפיעות קוגנטיבית, וגם התנהגותית גם על תפקוד ביומיום, לטווח הרחוק.
מיכל דויטש: זאת אומרת שככל שהלחץ סביב הנושא הוא יותר כרוני גם ההשפעה הנפשית מחמירה.
מיכל דויטש: במחקרים על נושא של פגיעה מוסרית, זה בעצם כשממשלות ומבוגרים מבטלים אמונות מוסריות בסיסיות, של דאגה, חמלה.
מיכל דויטש: אז בעצם בני נוער וצעירים מרגישים שמבטלים דברים מצפוניים מאוד בסיסיים, שמעידים על תפקוד מצפוני תקין.
מיכל דויטש: וזה בעצם דוחף אותם עוד יותר למרחב של דיכאון וחרדה וחוסר מענה.
מיכל דויטש: לאסונות טבע יש השפעות ישירות על המצב הנפשי.
מיכל דויטש: זאת אומרת ככל שאסונות טבע הולכים ומתרבים אז בעצם אנשים חווים את זה בצורה יותר קשה.
מיכל דויטש: והדבר האחרון שאנחנו רואים, בעצם שחקרו עשרות פניות של בני נוער לבתי משפט, בעצם בני נוער תובעים את המדינות שלהם על התנהלות מאוד לוקה בחסר.
מיכל דויטש: אובדן אמון בלגיטימציה המוסרית של המערכות, בעצם בגלל הקשר המאוד הדוק בין צדק סביבתי לזכויות אדם.
מיכל דויטש: אז עכשיו אנחנו מגיעים למחקר האחרון שהוצג, זה בעצם מחקר הכי מקיף שבוצע ברמה הגלובלית.
מיכל דויטש: מדובר בעשרת אלפים צעירים, מגילאי שש עשרה ועד עשרים וחמש, מרחבי העולם, ממגוון חברות ואוכלוסיות.
מיכל דויטש: זאת אומרת מכל מיני רקעים סוציואקונומיים, רגישות אקלימית שונה, זאת אומרת מקומות שחוו את הדברים ברמות שונות.
מיכל דויטש: הסקרים פותחו על ידי מומחים בכל התחומים הרלוונטיים, זאת אומרת פסיכולוגיה, פסיכיאטריה, גם פסיכולוגיה קלינית סביבתית.
מיכל דויטש: פסיכותרפיה, משפט, זכויות אדם.
מיכל דויטש: בעצם כולם היו שותפים לפיתוח הסקרים האלה.
מיכל דויטש: אני אתייחס רק לכמה בעצם האנשים שראו.
מיכל דויטש: אנחנו רואים אחוזים מאוד גבוהים של אנשים שמרגישים שנכשלו בדאגה לכדור הארץ שלנו.
מיכל דויטש: זאת אומרת שמונים ושלושה אחוז, זה הממוצע העולמי.
מיכל דויטש: זה משהו שחשוב לשים לב אליו, שנראה לכל האורך, זה שבמדינות שבהן יש התייחסות יותר רצינית לנושא מצד המדינה, כמו צרפת, אנחנו רואים פתאום שהאחוזים קצת יורדים.
מיכל דויטש: במדינה כמו הפיליפינים, שחווים את האסונות כבר בצורה מאוד רצינית, אנחנו רואים עלייה.
מיכל דויטש: מזה אנחנו יכולים ללמוד על ההשלכות של זה, ובעצם איך המדינה יכולה להפחית את התחושות של הדיכאון והחרדה כשהיא מתייחסת באופן רציני.
רם שפע: יש כבר קצת מחקרים על איזו שהיא מדינה, אולי מדינות, שעשו איזה שהוא מהלך להתמודדות?
מיכל דויטש: אז זהו, אז אנחנו רואים היום בעולם, בעקרון אין אף מדינה שפועלת מספיק בנושא.
מיכל דויטש: אנחנו כן רואים שצרפת עושה צעדים יותר משמעותיים.
מיכל דויטש: יש שם גם הגנה חוקתית בעצם כחלק מזכויות אדם.
מיכל דויטש: הדברים מתנהלים שם בצורה קצת אחרת.
מיכל דויטש: מדינה שהיה יכול להיות מעניין לראות מחקר כזה היא אולי קוסטה-ריקה, שמאוד דוחפת לפעילות בתחום.
מיכל דויטש: אבל אין שם את זה.
מיכל דויטש: הייתי אומרת שאנחנו בדמיון יותר גבוה לאנגליה, או לארצות הברית, מבחינת רמת הפעילות, למרות שבארצות הברית עכשיו אנחנו רואים תאוצה מאוד גבוהה בפעילות.
מיכל דויטש: אז אנחנו רואים גם דברים מאוד קשים, כמו בני נוער שמרגישים שעתיד האנושות כולה בסכנה.
מיכל דויטש: כשחשוב להדגיש שה-IPCC אומר זה לא שהאנושות תיכחד מהמשבר האקלימי האקולוגי.
מיכל דויטש: אם כבר הדברים שהוא יוביל אליו הם מה שיובילו לפגיעה העצומה.
מיכל דויטש: מעבר לפגיעה בחיי אדם.
מיכל דויטש: זו שקופית שמתייחסת בעצם לצד של המדינות.
מיכל דויטש: אנחנו רואים אחוזים מאוד נמוכים של אנשים צעירים שמרגישים שהממשלות מגנות עליהם, על הסביבה, שאפשר לסמוך על הממשלות.
מיכל דויטש: זאת אומרת אנחנו רואים שהממוצע הוא בסביבות השלושים אחוז, לעומת האחוזים המאוד גבוהים שראינו קודם.
מיכל דויטש: ממצאים נוספים שחשוב להדגיש זה ששים אחוז מכלל בני הנוער מודאגים מאוד, ואף באופן קיצוני משינויי האקלים.
מיכל דויטש: שבעים ושבעה אחוז אומרים שהעתיד מפחיד אותם.
מיכל דויטש: מעל ארבעים וחמישה אחוז דיווחי על השפעות על התפקוד היומיומי.
מיכל דויטש: ונושא שמאוד חשוב להדגיש זה שמתוך אלה שמשתפים הרבה בעצם אמרו, כמעט חמישים אחוז אמרו שמתעלמים מהדברים שלהם, או מבטלים אותם, מה שרק מחמיר את החרדה והדיכאון.
מיכל דויטש: בין אם זה המדינות, ובין אם אלה המבוגרים בבית.
מיכל דויטש: קורלציה מאוד גבוהה בין רגשות ומחשבות שליליים לתפיסה שהממשל נכשל בטיפול בנושא.
מיכל דויטש: ושזה הופיע בצורה מובהקת גם במדינות שחוו כבר את האסונות, וגם במדינות שלא.
מיכל דויטש: זאת אומרת שגם בישראל יש המון מקום למחקר כזה.
מיכל דויטש: המסקנות של המחקר, שזה אולי מה שהכי מעניין והכי פורץ פה דרך זה בעצם הרבה פעמים אומרים לצעירים תצאו ותפעלו וככה תרגישו יותר טוב, אז המחקר בעצם אומר בצורה מאוד מובהקת:
מיכל דויטש: המציאות של שינויי האקלים והפגיעה האקולוגית, לצד כשלונות ממשלתיים בנקיטת צעדים מותאמים, זה מה שמהווה בעצם ביחד את הלחץ המנטלי הכרוני לטווח הרחוק.
מיכל דויטש: זאת אומרת זה לא מספיק להגיד לצעירים תצאו ותפעלו, כי הם צריכים מענה לשני הדברים.
מיכל דויטש: אז בעצם עוד משהו שאנחנו רואים, יש לנו בכללי בפסיכולוגיה, מה שמגן כנגד בעיות נפשיות זה משאבים פסיכוסוציאליים, כלים להתמודדות ומישהו שאחראי להתערב ולווסת את גורם הלחץ.
מיכל דויטש: בהקשר הסביבתי זה אומר שצריכים לשמוע את הצעירים, לתקף אותם, לא לזלזל, במיוחד כשמביאים מחקר מדעי כל כך מבוסס, שפשוט מעגן את כל התחושות שלהם.
מיכל דויטש: וצריך גם את הגורם שמתערב, ובעצם מנסה לטפל בגורם הלחץ.
מיכל דויטש: כיום אין מענה כזה, בטח שלא מספק.
מיכל דויטש: וזהו, בגדול, תחושה של נטישה, תחושה שהממשל לא עושה את מה שהוא הבטיח לעשות, מה שהוא אמור לעשות.
מיכל דויטש: זה משהו שמאוד מחמיר את הדיכאון.
מיכל דויטש: יש לנו את השקופית של המסקנות, אבל לפני זה, אני אשמח אם שיר תוכל להקריא.
ניצן הורוביץ: אני שיר, יו"ר תחום מדיניות ומעורבות חברתית בהתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות הארצית.
ניצן הורוביץ: אני אקריא את הטקסטים שנכתבו.
ניצן הורוביץ: מעדיפה להישאר בעילום שם.
ניצן הורוביץ: "אני בת עשרים ושש, ההורים שלי עלו מאתיופיה, ובמשך שנים אני הייתי הבת שתמכה בהורים בתפקוד היומיומי בנושא הבריאותי.
ניצן הורוביץ: ותמכתי כלכלית באחים בכל עת שהיה צורך.
ניצן הורוביץ: לאורך שנים, לצד התמודדויות אישיות התמודדתי גם עם כאב גדול על האופן בו הדברים מתנהלים בעולם.
ניצן הורוביץ: גם ביחס לסביבה, וגם ביחס לבעלי החיים.
ניצן הורוביץ: ההתמודדות עם כל הדברים יחד, לצד האחריות בבית, העמידו בפניי קשיים לא פשוטים.
ניצן הורוביץ: בין השאר דיכאון.
ניצן הורוביץ: ובגלל שבמשך שנים השקעתי כלכלית במשפחתי לא היתה לי היכולת לפנות לגורם מטפל באופן פרטי.
ניצן הורוביץ: במרפאת בריאות הנפש הציבורית העבירו אותי מרופא לרופא, כשאני נאלצת לבחור בין מטפל לבין פסיכיאטר פעם בכמה חודשים.
ניצן הורוביץ: התרופות לא עזרו, ואפילו כשהחמירו את מצבי אין לי למי לפנות.
ניצן הורוביץ: בשל התפקוד הלקוי בהמשך גם הגעתי לאישפוז.
ניצן הורוביץ: את כספי ביטוח לאומי אני משקיעה בעלויות מחייה בסיסיות.
ניצן הורוביץ: לצד זה שהיום אני עובדת בתחום הטיפולי, ומנצלת את הרגישות והחוויות שלי כדי לסייע לאחרים במצבים דומים.
ניצן הורוביץ: אני רוצה גם ללמוד את התחום, אך בשל קשיים כלכליים זה נדחה.
ניצן הורוביץ: כיום כבר ניסיתי את כל התרופות, שלא עזרו.
ניצן הורוביץ: הפגישה עם הפסיכיאטרית מטעם הקופה, שהיתה אמורה להיות פעם בחודש, נדחתה פעם אחת, ולכן למעשה כבר יעברו חודשיים מאז הפגישה הקודמת לפגישה הבאה, ובחודשיים האלה אני נותרת ללא מענה.
ניצן הורוביץ: אני משתדלת לנצל את הרגישות שלי כדי לעשות טוב לאחרים.
ניצן הורוביץ: אני תורמת בדרכי גם במאבק הסביבתי, ובמאבק למען בעלי החיים.
ניצן הורוביץ: אך בסוף היום התחושות הקשות נשארות, כי אין באמת מענה לתחום הסביבתי, או לתחום בריאות הנפש מצד המדינה".
רם שפע: אני קוטע אותך לרגע, כי אני פניתי ליפעת גליק, בעקבות הכתבה אתמול, והיא ממש עוד רגע צריכה לצאת, אז אני רוצה רגע לעבור אליה לזום, ונחזור אליך.
יפעת גליק: שלום לכולם, ותודה רבה על זה שאתה מקדיש לזה דיון שלם בכנסת.
יפעת גליק: אני חושבת שדיון בנושא של חרדת אקלים הוא קודם כל נחוץ מאוד מאוד.
יפעת גליק: מפני שמדובר, לפי ההתרשמות שלי, ולפי הכתבה שאני עשיתי, בתופעה רחבה מאוד, שהיא גם עולמית וגם בישראל יש רבים שסובלים ממנה.
יפעת גליק: אלה שסובלים ממנה נמצאים על הרצף שבין חרדה שהיא עקה, שהיא באה והולכת, דרך אימה ופאניקה, ועד לאנשים שדיברתי איתם שפשוט ניסו ממש לשים קץ לחייהם.
יפעת גליק: הם באמת מודאגים.
יפעת גליק: זו באמת תופעה שהיא קיימת, וראוי לדבר עליה.
יפעת גליק: ואני חושבת, שאלו אותי הרבה אם אני שלמה עם ההעלאה של הנושא הזה, ואתמול אנחנו באמת העלינו במוסף הזמן הירוק את הסיפור הזה, בחדשות הערב בערוץ כאן 11, מפני שאני מרגישה שזו החובה והשליחות העיתונאית שלנו.
יפעת גליק: מדובר בהצפה של תופעה שהיא קיימת, וחייבים להציף אותה, וחייבים לדבר עליה.
יפעת גליק: כי היא קיימת.
יפעת גליק: ומהסיקור שעשיתי, שהיום יהיה החלק השני שלו, אנחנו רואים איך החרדה הזאת בעיקר נמצאת אצל הצעירים, ובעיקר נמצאת אצל הדור הזה.
יפעת גליק: בעיקר נמצאת אצל האנשים שמרגישים שהם לא מקבלים איזה שהוא תיווך בין מבוגר אחראי, במערכת החינוך שתלמד אותם איך לטפל בבעיה הזאת, לבינם.
יפעת גליק: ואז נוצרת החרדה הזאת.
יפעת גליק: אני למשל הייתי בבית ספר יסודי, ושם שאלתי את הילדים כמה מכם היו רוצים ללמוד על משבר האקלים.
יפעת גליק: וכולם הרימו ידיים.
יפעת גליק: ואז שאלתי כמה מכם לומדים, מרגישים שהם לומדים במערכת החינוך על משבר האקלים.
יפעת גליק: ואף לא יד אחת הורמה.
יפעת גליק: הם מרגישים מחסור בלימוד של הדבר הזה, בתיווך של הדבר הזה.
יפעת גליק: ומה שהם צריכים לעשות בעצם זה ללמוד על משבר האקלים בעצמם.
יפעת גליק: מפני שהנושא הזה הוא קיים.
יפעת גליק: הם שומעים עליו בחדשות, והם רוצים לדעת.
יפעת גליק: ואין להם מאיפה לדעת.
יפעת גליק: ואז מה שהם עושים, הם לומדים בעצמם.
יפעת גליק: הם הולכים לד"ר גוגל, באינטרנט.
יפעת גליק: ושם הם קוראים דברים איומים ונוראים.
יפעת גליק: בלי תיווך של מבוגר.
יפעת גליק: בלי יד מכוונת.
יפעת גליק: בלי יד חינוכית מכוונת.
יפעת גליק: ואז מה שקורה זה שזה מגביר עוד יותר את החרדה.
יפעת גליק: מדובר בילדים אפילו קטנים מאוד, נערים ונערות בכיתה ח' למשל שדיברתי איתם, שהם מתארים סיטואציה שבה הם אומרים לי אנחנו לא יודעים אם בעוד שמונה שנים יהיה עולם בכלל.
יפעת גליק: נביא ילדים לעולם, לא נביא.
יפעת גליק: ואתם שומעים את החרדות האלה, ואתם שומעים את הדברים האלה, זה דברים שקיימים באמת.
יפעת גליק: התופעה הזאת, תופעת חרדת האקלים, היא תופעה שחייבים לדבר עליה.
יפעת גליק: ואני מאוד שמחה שהתחלנו לדבר עליה, והנה עכשיו אתם ממשיכים לדבר עליה.
יפעת גליק: ושזה באמת הציף את הנושא.
יפעת גליק: כי זה נושא שהוא רחב, הוא נמצא פה, וגם אם אנחנו נתכחש לו, הוא לא ייעלם.
יפעת גליק: אז אלה הדברים שיש לי לומר.
רם שפע: קודם כל תודה רבה.
רם שפע: אני באמת חושב, שלשום יצא לי, הייתי שם עם פרופ' אלון טל, חבר הכנסת, פגשנו סטודנטים בבאר שבע בנושא אקלים, ובכלל היה פאנל מרשים וראוי.
רם שפע: ואחד הדברים שאחרי זה דיברנו עליהם זה על המציאות בינתיים המאוד עגומה, שבה הרבה מאוד מכלי התקשורת עוד בכלל לא מבינים שיש להם תפקיד מאוד משמעותי, לעסוק במשבר האקלים.