GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אליהו ברוכי: ומעבר לביקורת, באתי ללמוד דבר ראשון, להגיד לכם תודה על האחריות שלקחתם, שאתם בעצם אולי שליחים שלנו פה, אנחנו שם למעלה אולי מנסים לעזור, אבל להגיד לכם תודה על האחריות שלקחתם וללמוד, להכיר.
עומרי פריש: אני אנסה בקצרה להגיד לכם לאן הגעתם כי אנחנו קהילה מאוד שונה, תיכף אתם תראו למה, אבל בעיקר לשים על השולחן את הדברים המרכזיים שאנחנו נפגשים.
עומרי פריש: כפר איזון, אני חושב, הוא מין סיסמוגרף קדמי כזה שחש את השינויים, תיכף תראו למה.
עומרי פריש: אנחנו הקמנו את כפר איזון לפני 20 שנה, זה התחיל מקבוצה קטנה של כמה קצינים במילואים, גדל לאנשי טיפול, אנשי אקדמיה, אנשי עסקים וכן הלאה וכן הלאה.
עומרי פריש: עשר השנים הראשונות פרטי לגמרי, עשינו המון מאמצים ואני שמח עד היום שמשרד הרווחה הרים את הכפפה ונכנס לכאן בצורה מאוד חזקה יחד עם משרד הבריאות ויש לנו עם משרד הביטחון הסכם על פוסט טראומה, כמובן עם שימוש בסמים.
עומרי פריש: בנוסף לזה אנחנו בעמותה מפעילים את הבית בהודו, כבר 16 שנה ברציפות.
עומרי פריש: זה סוג של פרויקט מזעור נזקים שהמדינה מפעילה באמצעותנו.
עומרי פריש: שם אנחנו פוגשים מעל 15,000 חבר'ה צעירים, תיכף תראו כי בסופו של דבר כשאנחנו בוחנים מה משפיע על תרבות צריכת הסמים בישראל אז תופעת התרמילאות היא כמעט במקום הראשון בהשפעה שלה על מה שקורה כאן אחר כך ולצעירים בארץ.
עומרי פריש: אנחנו עוסקים בתוכניות מניעה, ככל שאנחנו יכולים הרבה, ולאחרונה פתחנו בית מאזן יחד עם קופות חולים ומשרד הבריאות, אנחנו מתכוונים לפתוח עוד כמה, והפרויקט הבא שלנו, אני חייב להספיק לפני שאני יוצא לפנסיה, זה יהיה להקים מרכז אמבולטורי חדש בתל אביב לנפגעי קנביס.
עומרי פריש: אנחנו תיכף נדבר על זה, זה הולך להיות אולי המכה מספר אחת.
מיכל וונש: אני רק רוצה לעצור אותך לשנייה ולהגיד, אני לא אמרתי את זה, אבל חלק מהדחיפות שאני חשה כיושבת ראש ועדה זה אל מול השינויים שאנחנו עומדים בפניהם.
מיכל וונש: אז אני חושבת שאנחנו במין הצטלבות של הרבה מאוד דברים, כולל הקורונה והמשבר הנפשי, כולל הלגליזציה, כל הלחצים האלה מתנקזים לנושא הזה.
עומרי פריש: אז הוועדה המיוחדת הזאת שהוקמה, הבין משרדית, ללגליזציה כבר הייתה כאן, חרגה ממנהגה והגיעה לכאן ואנחנו היינו שלוש פעמים אצלה בירושלים, כולל בוגרי הכפר.
עומרי פריש: אני אקדיש איזה מילה, עוד פעם, מהמבט שלנו, תיקחו אחר כך את זה לכל כיוון שאתם רוצים.
עומרי פריש: התחלתי להגיד שהמרכז החדש שאנחנו הולכים להקים, גם כן במודלים יחסית חדשים ולא קיימים, זה מרכז לטיפול בנפגעי קנביס שלא צריכים להפסיק את שגרת יומם ולהיכנס למסגרת.
עומרי פריש: זה לא מרכז יום שאתה צריך לבוא חמש פעמים מהבוקר עד הערב ואז בעצם אתה לא – בן אדם לומד באוניברסיטה, עובד, נשוי, מגדל ילדים, לא משנה, מה שלא יהיה, הייטק, לא יודע מה, הוא מגיע פעמיים שלוש בשבוע, לא משנה כרגע המודל, אבל הוא ממשיך את חייו.
עומרי פריש: זה נושא שאנחנו עכשיו מכינים את המודל כי הוא בחלקו חייב לעבוד על הפסקה מוחלטת ובחלקו על צמצום, אני לא אכנס כרגע לנושא הזה, אבל זה הפרויקט הבא.
עומרי פריש: מי שמכיר אותי יודע שכשאנחנו שמים פרויקט, תבואו בפעם הבאה זה כבר יהיה.
עומרי פריש: זה אנחנו, עוד מעט מעל 20 שנה, מעל 1,800 מטופלים.
עומרי פריש: יש משפט נורא יפה מאריזונה, שעלתה לכותרות בזמן האחרון, אבל הבטחתי שלא נדבר על הבחירות בארצות הברית, כל אדם זקוק למקום אליו יוכל ללכת ולצאת מדעתו בשלווה.
עומרי פריש: תיכף אני אסביר מי האוכלוסייה שמגיעה לכאן, תראו למה זה כל כך חשוב.
עומרי פריש: דיברת איתי בחוץ על המקום ועל כל הקהילות שהן בפריפריה ובטבע, יש לזה משמעות בהחלט טיפולית.
עומרי פריש: מי אוכלוסיית היעד שלנו?
עומרי פריש: כשאנחנו לקחנו את הכפר כמעט שלא דובר על תחלואה כפולה, תחלואה כפולה זה אומר שיש לך גם בעיה נפשית וגם בעיה של סמים.
עומרי פריש: לאורך הזמן ראינו שההגדרה של תחלואה כפולה היא נורא בעייתית לכפר איזון ואז אמרנו אוקיי, עכשיו כשכבר כולם השתכנעו שיש תחלואה כפולה אנחנו מתקדמים צעד אחד קדימה ועושים הפרדה בין משבר כפול לתחלואה כפולה.
עומרי פריש: תחלואה כפולה בעברית מניחה שיש שתי מחלות בעוד שאצלנו רוב האנשים הם לא עם שתי מחלות, הם כן עם בעיית סמים, הם לא חולי סכיזופרניה ולא מניה דפרסיה, אבל הם כן בהתקף פסיכוטי או בהתקף חרדה לצורך העניין.
עומרי פריש: אז מי שמתכוון זה באמת אנשים עם משבר כפול, או תרמילאים או פה בארץ.
עומרי פריש: תראו, אין תרמילאים כבר שמונה חודשים והכפר מלא עם רשימות המתנה.
מיכל וונש: כי המשבר הכפול קיים ללא קשר לתרמילאות.
מיכל וונש: הבעיה היא לא התרמילאות.
עומרי פריש: אבל אני מציג את זה שגם עכשיו, כשאין תרמילאים, לכאורה, למרות שאתמול יצא צוות חילוץ לאוסטרליה, לא שלנו, אנחנו עובדים עם חיליק מגנוס, אחת המדריכות שלנו היא בצוות אז היא בצוות שנסע, אז יש חילוצים, אבל אתם מבינים שאין תופעת תרמילאות כפי שהיא קיימת.
עומרי פריש: מאפייני רקע זה צעירים, היום בהגדרות שלנו עם משרד הרווחה זה 18 עד 40.
עומרי פריש: רובם באים מרקע נורמטיבי מתפקד, רובם סיימו תיכון, סיימו בגרות, סיימו שירות צבאי, עשו כן או לא אקדמיה, יש להם מערכות תמיכה נורא חזקות ולכן זה חייב לבוא לידי ביטוי בתוכנית, המשפחות והחברים חייבות לקחת חלק בתוכנית הטיפולית.
עומרי פריש: רובם ללא רקע עברייני, מחלות.
עומרי פריש: בקיצור אנחנו באנו עם איזה מודל שפעם היה נשמע מהפכני ומטורף, היום הוא מקובל גם על משרד הבריאות וגם על משרד הרווחה, שאם יש משהו שאני ארצה שתזכרו מכל המפגש הזה זה את זה, משתמש נורמטיבי מתפקד.
עומרי פריש: זאת אומרת יש בארץ, ואני מכיר קצת בעולם, אולי את אחד הפרויקטים מהיפהפיים ביותר בעולם ברמות של המכורים.
עומרי פריש: אגב, גם שם יש תהליכי שינוי אדירים, אני לא אכנס לזה, שמעתם, ביקרתם, אז אין לי טעם לדבר על מה ששם, פה רוב האנשים מגיעים מרקע שנקרא משתמש נורמטיבי מתפקד ולכן התוכנית היא נורא קצרה, של חמישה חודשים, היא אינטנסיבית כשהציפייה היא לחזור חזרה בתפקוד, אם אפשר בלי קצבאות לכל ימי חייך עוד יותר, אם אתה כן צריך אז כן, אבל היית במשבר, חמישה חודשים אינטנסיביים מותאמים.
עומרי פריש: אין פה כמעט השקעה בנושא של תפקוד למשל, כי אלה אנשים שבאים מרמה תפקודית.
עומרי פריש: אמרתי, המשפחות מאוד מעורבות עם טיפולים משפחתיים.
עומרי פריש: אני לא אכנס לכל המודל כי יהיה לנו פחות זמן, אבל השורה התחתונה זה שיש פה סוג חדש של נפגע סמים, שאגב, להערכתי, הוא הולך לתפוס, לא יודע להגיד, 80%-70% מהשוק הטיפולי.
עומרי פריש: אני לא יודע אם אתם יודעים, לא באמת אנחנו יודעים כמה מכורים יש בארץ, משרד הרווחה נוקב, בצדק, במספר 120,000 כי הוא מניח, ממחקרים בארצות הברית, שבתוך עולם המכורים רק אחד מתוך שישה מגיע לטיפול ואם תיקחו כמה רשומים בשני המשרדים זה 20,000, אז בוא נניח שיש 120,000.
עומרי פריש: איך אפשר לספור?
עומרי פריש: מי שלא מגיע למערכת איך אתה יכול לספור אותו?
מיכל וונש: תגדיר מה זה מכור, מכור למה.
עומרי פריש: אוה, תיכף נגיע.
עומרי פריש: זה מסבך את העניינים יותר.
עומרי פריש: תיכף תראו.
עומרי פריש: בחלק גדול מהמקרים של נפגעי הסמים שלנו נושא ההתמכרות הוא לא האישיו בהכרח המרכזי.
עומרי פריש: זאת אומרת אם בן אדם לקח אסיד, אל.
עומרי פריש: אס.
עומרי פריש: די או אקסטה או MD, לא משנה כרגע, או קטמין, אלה הדברים החדשים שנכנסים, הוא חייב להפסיק, אבל אין שם התמכרות במובן שאנחנו רגילים.
עומרי פריש: אם בן אדם מעשן שניים-שלושה ג'וינטים בשבוע הוא לא בהתמכרות כמו שדיברנו אז.
עומרי פריש: לכן נפגע סמים הוא מילה יותר נכונה מאשר רק התמכרויות והתמכרויות, אלא אם כן אנחנו נסכים על איזה שהוא רצף של התמכרויות.
עומרי פריש: לא מתקבלים כל מי שצריך אשפוז פסיכיאטרי או מחלה או אלימות, או אובדנות, הנושא הכי רגיש כמובן בכל המקומות מהסוג שלנו.
עומרי פריש: אין שום שאלון בעולם שיכול לנבא מתי זה יקרה ומתי זה לא יקרה.
עומרי פריש: משתדלים.
עומרי פריש: אני יכול להגיד לכם בהקשר הזה שיש פה שתי אסכולות, או כל מי שמעלה מחשבה אובדנית לא לקבל אותו, להעיף אותו מכאן, או להגיד שאנחנו ננסה לעזור להם בידיעה שבסוף כמה שנים, ל-100 נעזור ואולי לשניים לא, אבל זה לא ימנע מאיתנו לנסות לעזור לאנשים.
עומרי פריש: לא מדבר על רמת אובדנות קונקרטית ומוחשית וכן הלאה, אבל הנושא הזה קיים פה כל הזמן.
עומרי פריש: השקף הבא לקוח מהרצאה, אבל רק אני אגיד שהטיפול בתחלואה כפולה, אני מניח ששמעתם את זה, בטח אם פאולה פה, בהתחלה אמרו בואו נטפל במחלה העיקרית, אחר כך המשנית, אחר כך אמרו טוב, בואו נעשה שני צוותים ככה וככה, בשנים האחרונות בכל העולם המודל האינטגרטיבי הוא המודל השולט.
עומרי פריש: זאת אומרת אותו צוות באותו מקום, באותה יחידת זמן, מטפל במשולב.
עומרי פריש: אנחנו הוספנו לזה את ההוליסטי.
עומרי פריש: לא היה קל, היום משרדי הממשלה לשמחתי הרבה מיישרים, לא רק איתנו, בכל המקומות, קו עם זה.
עומרי פריש: זה לא היה פשוט כי מהיום הראשון לפני 20 שנה באנו עם המודל ההוליסטי, זאת אומרת שגוף ונפש ורוח צריכים מענים ולא רק לשבת על הספה, לדבר או לקלף תפוחי אדמה ברמה התפקודית.
עומרי פריש: אני לא אכנס לזה עכשיו, ושוב אני מזכיר את המשבר הכפול כשונה מתחלואה כפולה.
מיכל וונש: אני רק רוצה לחדד את זה איתך, עומרי.
מיכל וונש: רק כי תחלואה לא הורחבה, או ההגדרה של התחלואה בעצם מחייבת מצבי קיצון, אנחנו מדברים על זה הרבה בוועדה, זאת אומרת קודם כל אם היינו מצליחים להתמודד עם הסטיגמה, אבל אחר היינו מצליחים לומר שתחלואה היא כל דבר על כל המנעד, מחרדה ודיכאון - - -
עומרי פריש: לתרגם את זה, באנגלית זה dual diagnostics, נקרא לזה אבחנה כפולה, אז זו לא חייבת להיות מחלה.
עומרי פריש: המילה בעברית תחלואה מחייבת מחלה.
פאולה רושקה: שתי מחלות.
מיכל וונש: שתי מחלות, כי גם ההתמכרות לא מוגדרת כמחלה.
עומרי פריש: בדיוק.
עומרי פריש: האבחנה, אוקיי, יכול להיות מחלה, לכן ברור שלקרוא לזה אבחנה כפולה במקום תחלואה כפולה זה יהיה נועז אז אנחנו אומרים בוא נקרא לזה משבר כפול.
פאולה גרבר-אפשטיין: אבל זה לא רק סמנטי.
מיכל וונש: זה מה שאני רוצה לשאול.
מיכל וונש: אני משפטנית, אז אני אומרת כדי להתמודד עם בעיה צריך קודם כל להגדיר אותה.
מיכל וונש: עכשיו, אם אתה משחק בסמנטיקה יש לזה השלכות, ואם אתה לא מדייק בהגדרה אז תמיד יהיו מי שנופלים בין הכיסאות.
עומרי פריש: זה מאוד מדויק.
פאולה גרבר-אפשטיין: אני יכולה להתחיל ואתה תחזור, אנחנו מדברים לא על אדם שפרצה אצלו מחלה נפשית, אלא מצבים נפשיים שיכולים להיות אקוטיים וחולפים גם אם ייקח יותר זמן משבוע, שבועיים, חודש, ולכן אנחנו מתעקשים שזה לא ייקרא מחלה.
פאולה גרבר-אפשטיין: גם ברמה של הזהות של האדם, אבל בעיקר כי אנחנו לא מדברים על הדבר הזה.
עומרי פריש: גם הרמה של הסמים, זאת לא תהיה התמכרות של מחלה, כלומר פה לא יהיה מסר שיש לך מחלה לכל החיים, אתה חולה לכל החיים.
עומרי פריש: זה היה נכון להתמכרות החזקה שידענו אותה.
עומרי פריש: אני חוזר עוד פעם, בן אדם שצריך להפסיק אסיד או אקסטה או שני ג'וינטים בערב הוא לא צריך ל – בדיוק הפוך, מה אנחנו אומרים להם בחמישה חודשים?
עומרי פריש: מצופה ממך לעבור את המשבר ולהמשיך את החיים, זה בדיוק הפוך מיש לך מחלה, מחלה, מחלה.
פאולה גרבר-אפשטיין: זה לא רק גישה טיפולית.
מיכל וונש: כן, זה מהותי.
מיכל וונש: אני רק רציתי לחדד.
מיכל וונש: התרמילאים שהתייחסתם אליהם הם ככל הנראה כולם עם PTSD.
עומרי פריש: לא כולם, לא בהכרח.
מיכל וונש: אם היינו מגדירים את PTSD בצורה יותר רחבה, זאת אומרת כל מי שיוצא עם אתגר נפשי מהצבא.
פאולה גרבר-אפשטיין: הרבה, אבל מה שאתם קוראים משבר כפול ב-DSM אנחנו קוראים לזה substance use disorder, זאת אומרת זו הפרעה והיא משנית לשימוש בחומרים.
עומרי פריש: תסתכלו רק על השקף הזה, כי פה, פאולה, כולנו נסכים איתו, שאלת הביצה והתרנגולת, כי נורא קשה פה להגיד מה לפני, מה אחר כך, מה היה הראשון, מה השני.
עומרי פריש: חשוב לי להגיד שגם בנושא של תחלואה כפולה וגם במשבר כפול הביצה והתרנגולת זו שאלה לא פתירה.
עומרי פריש: אגב, אני מנסה בעזרת האנשים הפסיכוטיים, הפסיכיאטרים שלנו שואלים את הפסיכוטיים באינטייק שאלות של הפשטה, נגיד התפוח נפל לא רחוק מהעץ, אז מה אמר האחרון?
מיכל וונש: התגלגל רחוק.
עומרי פריש: לא, הוא אמר לו: תקשיב, דוקטור, אם העץ יהיה על גבעה התפוח יתגלגל רחוק, אם הוא יהיה במישור הוא ייפול קרוב.
עומרי פריש: אז אני הרבה פעמים שואל אותם על הביצה והתרנגולת, אולי תהיה לי הברקה, כי הם ברמה מטריפה של התבוננות.
עומרי פריש: מדהים לשמוע אותם.
עומרי פריש: אז כן חשוב לי בכל ההקשרים האלה להגיד וכן אני רוצה להגיד משהו על הפוסט טראומה שציינת.
עומרי פריש: אנחנו רואים פה איזה שהיא מגמה מעניינת בארבע-חמש השנים האחרונות שאם פעם פוסט טראומה מהשירות הצבאי היה רק בנים היום מגיעות אלינו לא מעט בנות עם פוסט טראומה, מה שלא היה ב-15 השנה הראשונות של הכפר, בגלל שינויים שאנחנו רואים.
מיכל וונש: מרחיבים את התפקידים.
עומרי פריש: גם בגלל התפקידים, אבל גם בגלל הטכנולוגיה.
עומרי פריש: זאת אומרת אם אני יושבת היום בחמ"ל של אוגדת עזה ויש איזה אירוע ואני עם המזל"ט רואה את הנחיר של החייל – טוב, מלבד להריח, מי שהיה פה בשדה הקרב יודע, אני לצערי הרב יצא לי כמה כאלה, אז מלבד חוש הריח בנות היום נחשפות לדברים האלה ברמות.
עומרי פריש: ועוד דבר נורא מעניין שאנחנו רואים, שאם פעם כמעט היינו שומעים אותו – זה פוסט טראומה מפגיעות מיניות, כאילו תמיד היה רק בנות והיום יותר ויותר בנים פותחים ומגיעים אלינו.
מיכל וונש: אבל גם הסטיגמה השתנתה, זה לא שהמספרים בהכרח השתנו.
עומרי פריש: לא, אצל בנות אני מניח שהשירות הצבאי זה שינוי, אצל בנים בזה זה המוכנות לפתוח ולפנות ולהגיע.
עומרי פריש: וכמו שאתה אמרת, אין הבדלים, בעדינות אני אגיד את זה, אין הבדלים במגזרים, פה אין לזה שום חשיבות.
עומרי פריש: אגב, כן אני אגיד לכם, אתם יכולים לראות, זה דיון על תחלואה כפולה שהיה.
עומרי פריש: אני אמליץ לכם, אתם לא חייבים, קטונתי, אחד הדברים שהכי מאפיינים את ועדת הסמים של הכנסת זה שהיא מתחלפת כל שנה, שנה וחצי.
מיכל וונש: לצערי הרב.
עומרי פריש: זה המאפיין הכי חשוב, ואז נשאלת השאלה בפרק זמן קצר יחסית איפה אתה יכול להשפיע ולעשות משהו.
עומרי פריש: אני אציע בסוף על מה להתמקד, אבל רק על דיונים בתחלואה כפולה כבר היה ב-2010 והיה ב-2016 ופאולה הציעה וזה לא שלא היו דיונים.
עומרי פריש: אגב, אחד הדברים שאני חושב, אני אומר את זה כל פעם שאני נפגש עם הוועדה, מרכז המחקר והמידע של הכנסת נחשב מאוד אמין, מקצועי וא-פוליטי, זאת אומרת שלפעמים רוצים לשים משהו שיקדם ושאחר כך יוכלו להשתמש בו גם באקדמי, אבל גם בזה, זה אם הם יצאו או אמרו להם תבדקו ולכם יש את הזכות להגיד תבדקו, אתם צריכים רק לברור ולהגיד מה לבדוק, אבל זה ללא ספק - - -
מיכל וונש: אז, עומרי, אני רק אחדד לך שבאמת הוועדה שמה לעצמה, כיוון שאני יושבת ראש הוועדה רק לשנה, כפי שאמרת בצורה מאוד מדויקת, לצערי הרב, אז חלק מההמלצות יהיה שהוועדה חייבת להפוך להיות ועדה קבועה שמתפקדת כוועדה קבועה, כי חלק מהבעיה עם הוועדה זה שהיא ועדה מיוחדת.
מיכל וונש: אלה חלק מההמלצות שלי.
עומרי פריש: נכון, רק את ואני יודעים שהשיקולים יהיו פוליטיים ולא מקצועיים אז אני לא יודע מה תהיה התשובה.
מיכל וונש: אני לא יודעת, אבל אני יודעת לומר לך רק שבדיוק בגלל מה שאמרת עכשיו אני כן בחרתי בנקודה אחת, פריזמה שדרכה אני עושה drill down של כל הנושא והוא נושא ההתמכרויות.
מיכל וונש: לא בכדי.
מיכל וונש: אנחנו לא סתם עושים רק את הסיורים האלה, המטרה היא בסופו של דבר לגבש וגם לנצל את העובדה שהלגליזציה קורית במקביל, לייצר איזה שהוא מהלך מקביל שלכל הפחות סוגר את הפערים שיש לנו בנושא ההתמכרויות שאנחנו כבר מודעים להם, כולל השימוש בממ"מ.
עומרי פריש: נכון.
עומרי פריש: וקחי בחשבון שמה שאני אומר לך, שהגל החדש של הלגליזציה ומה שאתם רואים פה, אלפי נפגעים שהתמכרות היא לאו הסיפור המרכזי שלהם.
עומרי פריש: אני לא אסביר על הסביבה הטיפולית, אתם רואים, ראיתם, מה אני אתחיל להסביר לכם את כל הדברים האלה?
עומרי פריש: אתם רואים.
מיכל וונש: מה זאת אומרת כפר פתוח?
עומרי פריש: אין פה גדרות, אין פה צווי מעצר, חלופות מעצר, הוראות אשפוז.
עומרי פריש: רוצה בא, לא רוצה לא בא.
עומרי פריש: רוצה לעזוב עוזב.
עומרי פריש: אין פה היררכיה.
מיכל וונש: מה הסטטיסטיקה מראה, עם הרוצה ועוזב?
עומרי פריש: הנשירה אצלנו יותר נמוכה מאשר בקהילות, אבל זו קצת בעיה, זה קצת להשוות תפוזים ואשכוליות.
אליהו ברוכי: אתם לא מטפלים בעצם במכורים, לכן אתה יכול לנהל את זה ככפר פתוח עם כל מה שאמרת.
איריס נהרי: אבל כן מגיעים לפה צעירים שאין להם כל כך איזון נפשי ואתה צריך לאזן אותם.
איריס נהרי: כל התפיסה היא שונה.
איריס נהרי: בקהילות טיפוליות אחרות זה לא מגיע.
עומרי פריש: אני אתן לך דוגמה הכי פשוטה.
עומרי פריש: חיליק מגנוס מביא לי מתאילנד בחורה שעמדה ושוחחה עם אלוהים.
עומרי פריש: יש בקרב האנשים הפסיכוטיים, אתם מכירים את זה, אני מניח, שמי שמשוחח עם אלוהים זה תפילה ומי שאלוהים עונה לו זה פסיכוזה.
עומרי פריש: זה בקרב הפסיכוטיים, אני לא נכנס עכשיו לדיון אם זה נכון או לא.
עומרי פריש: היא שוחחה עם אלוהים, הוא היה בתוך השמש וכשהשמש נגעה במים הוא אמר לה תתחילי לשחות אליי, אז היא התחילה לשחות אליו.
עומרי פריש: אם לא היו עוברים שם שני דייגים תאילנדים היא הייתה מאותם הנעדרים שאנחנו לא יודעים עד היום איפה הם.
עומרי פריש: אבל פה השמש, אני מניח שזה לא סוד, שוקעת כל יום.
עומרי פריש: אז יש משמעות לבחירה, יש משמעות למקום פתוח.
עומרי פריש: כל הבתים שאתם רואים, מהבית הזה ומאחורה, מושכר לזוגות צעירים, גרים פה זוגות צעירים עם ילדים, יש פה קמפוס גדול שחלקו זוגות צעירים עם ילדים, אין פה היררכיה בכלל.
מיכל וונש: מה זה זוגות צעירים עם ילדים?
מיכל וונש: שקשורים לקהילה?
עומרי פריש: ששוכרים מהקיבוץ.
עומרי פריש: פה היה פעם כפר נופש.
עומרי פריש: לא אמרתי, פה היה כפר נופש של שדות ים שננטש, התמלא זונות ונרקומנים, ככה אני מצאתי אותו בפעם הראשונה, בלי מדרכות, בלי חלונות, בלי דלתות, זוועת עולם.
עומרי פריש: הצלחתי לשכנע את הקיבוץ, כדבר קיבוצניק אל קיבוצניק, שיפנו לי את החבר'ה האלה ואני אקח פה כמה בתים.
עומרי פריש: הרשות למלחמה בסמים אז התגייסה והתחלנו ככה לעשות.
עומרי פריש: ואז באו חבר'ה, עוד פעם, לא אלאה אתכם בסיפורי המילואים, קצין הטרור, סיירת צנחנים, שהמאסטר שלו בקונג פו, מש"ק הג'יפים שלי היה, כל העסק ככה עבד והצלחנו לשכנע את הקיבוץ שגם הם ישפצו את כל הבתים פה וייכנסו לגור ומאז אנחנו, נגיד תוך 18 שנה, 20 שנה, גרים פה עם משפחות עם ילדים.
עומרי פריש: אין פה היררכיה, אם למדתם מה זה היררכיה בקהילות הטיפוליות, הכול פה בגובה העיניים.
עומרי פריש: יש פה משהו משפחתי.
עומרי פריש: זאת אומרת חדר האוכל יהיה פתוח כמו בבית, אם אתה רעב, הוא לא נעול, אנחנו יושבים במועדון שנקרא 'בית רותם', כי אנחנו באיזה שהוא שלב כשהתמקדנו עם משרד הרווחה עשינו עם רש"י פרויקט משותף והרחבנו את הכפר, במקום 21 מטופלים 42, יש לנו היום 42 חבר'ה, בנינו פה הרבה, אבל קראנו לזה 'בית רותם' ו'בית חגי'.
עומרי פריש: גם זה מייצר איזה חוויה כזאת של – זה נקרא פתוח.
מיכל וונש: עומרי, כמה אנשים שהיו רוצים להגיע לפה אין להם מקום?
עומרי פריש: זה משתנה.
פאולה גרבר-אפשטיין: שאין להם מקום כי תפוס?
פאולה גרבר-אפשטיין: כי יכול להיות ש-20 כרגע יכולים להיכנס ועוד 80 שהם בהליכים.
עומרי פריש: ועוד איזה 100, 150 שהם בבדיקה.
פאולה גרבר-אפשטיין: את שאלת פתוח, כשאני מראיינת את האנשים ואני אומרת להם פתוח אני גם אומרת שהגבולות מאוד ברורים.
פאולה גרבר-אפשטיין: אנחנו מחזיקים אותם ביחד, אני אסמן לך קו דמיוני ואותו אתה לא עובר.
פאולה גרבר-אפשטיין: כלומר הבחירה אצלך, אתה אדם אוטונומי ועדיין זה מאוד ברור - - -
מיכל וונש: שזה חלק מכל התהליך.
פאולה גרבר-אפשטיין: בדיוק, זה המסר הטיפולי וכולל שילוב קהילתי, כי יצרנו פה שתי קהילות שחיות ביחד וכל הדברים האלה מאפיינים את הכפר.
עומרי פריש: שזה גם מול הצוות, איך מייצרים גבולות במקום שאין בו גדר נראית לעין, אבל יש בו גבול, אבל הוא לא בעזרת בזנ"טים ורשת.
עומרי פריש: אלה דברים שיש להם משמעות על האטמוספרה פה של הטיפול.
עומרי פריש: תבואו לפה בשש בערב ואתם תגידו, וואלה, זה לא קהילה, מה הולך פה בדיוק?
עומרי פריש: מה זה?
עומרי פריש: זה כאילו הורים יישבו לעשות פה פיקניק מול השמש עם הילדים, שהוזמנו, עם אישור, לא כל אחד יכול לבוא מתי שבא לו, אז זה משהו - - -
איריס נהרי: אני רק חייבת להגיד, נכון שזה לא כמו מתודה של קהילה טיפולית, כן חשוב לי שבכל הקהילות הטיפוליות בעצם זה לא מקומות סגורים.
איריס נהרי: כל מי שרוצה לצאת, זה גם חשוב לדעת - - -
מיכל וונש: כן, אבל יש משהו בפיזיות של דלת שסגורה, לא משנה, שמייצרת לכולנו, לכל אחד מאיתנו, איזה שהם גבולות.
איריס נהרי: נכון, ברור, אבל הרבה פעמים הגדר זה קטע להגן, לא מהיציאות דווקא.
עומרי פריש: גם פחות יש את הקטע שיביאו לכאן סמים כי זה לא אנשים שעסקו – ואין חלופות מעצר למשל.
עומרי פריש: היה איזה חלופות מעצר, היה ילד טמבל ש – מישהו פה היה בהודו?
קריאה: כן, אני, בדרום.
עומרי פריש: אז אני הייתי כבר 24 פעמים בהודו, כל שנה אני נוסע עם הסנדלים והתרמיל, אז הוא עלה לטוש, אם אתה זוכר, ששם הג'ראס כנראה הכי טוב בהודו ונשאר לו שתי חתיכות שהיה לו חבל, שתי טולות, אז תפסו אותו בשדה התעופה ושמו אותו במעצר והביאו אותו פה לחלופת מעצר כי העובדת הסוציאלית אמרה שישחררו אותו מאבו כביר, שלילד הזה אין מה לחפש שם.
עומרי פריש: אז היה לנו אחד נגיד חלופה, אבל זה לא באמת חלופת מעצר במובן הקלאסי.
עומרי פריש: זה כן חשוב לי, כי אנחנו נדבר על זה תיכף גם בהקשר של הקנביס.
עומרי פריש: כשאנחנו מנסים ללמוד אחרי 20 שנה למי זה יכול לקרות בסוף אנחנו נגיד באמת ובכנות, לכל אחד.
עומרי פריש: אני אומר את זה לאשתי על הילדים שלי, לי יש שמונה ילדים, למרות שאני קיבוצניק.
מיכל וונש: לא, בגלל.
פאולה גרבר-אפשטיין: נכון לגמרי.
מיכל וונש: אני נשואה לקיבוצניק.
עומרי פריש: חמישה ביולוגיים, שלושה מאומצים, לא ניכנס, אבל בקיבוץ של פעם גם לא היו בעיות כלכליות אז היה אפשר לגדל שמונה ילדים, אם לזה את מתכוונת.
עומרי פריש: אנחנו רואים קבוצות בסיכון, אבל אם אני אגיד לכם את הקבוצות בסיכון אתם תגידו לי, בצדק, בסוף שזה בערך 70% מהאוכלוסייה.
עומרי פריש: אז נגיד אנשים מאוד יצירתיים, כל מי שעוסק ביצירה, ויש לנו את זה, ולכן פה מתעסקים עם מוזיקה ועם הכול, אנשים, לאו דווקא במוזיקה, ציור, ריקוד, אנשים יצירתיים הם יותר רגישים, הם יכולים להגיב אחרת.
עומרי פריש: כל ה-ADHD למיניהם, לא משנה עכשיו, יש לזה המון שמות חדשים, לא ניכנס לזה כרגע.
עומרי פריש: אנשים של קצוות, אנשים פרפקציוניסטיים, לא בגיל ההתבגרות של שחור לבן, אנשים של קצוות הם יותר שכשיש זעזוע חזק אז במקום להתכופף אתה נשבר, וכל סוגי הפוסט טראומה למיניהם שדיברנו עליהם קודם.
עומרי פריש: אז כבר ספרתי בערך70%, זאת אומרת שלא רק שאני לא יודע מי הולך להיפגע, ניסינו, אנחנו מנסים לעשות עכשיו איזה מרכז מחקר בשילוב עם כמה מוסדות אקדמאים, האם אנחנו יכולים לעשות שאלונים או איזה אפליקציה, אנחנו מנסים לפתח, מאוד קשה, ותיכף תראו כשנגיע לקנביס, אין, אני אומר שאני אחזור לזה אחר כך, אין שום קשר בין כמה שנים אני מעשן לכמה פעמים ביום לבין זה אם אני אפגע או לא אפגע.
עומרי פריש: אני יכול לעשן שני ג'וינטים ובעשירי להגיע לכאן, ואני יכול 5,000 ולהגיע.
עומרי פריש: אין קשר.
עומרי פריש: אז אם תיקחו את זה ואת מה שאמרתי על הקנביס הגענו למסקנה שזה סוג של רולטה רוסית בשורה התחתונה.
עומרי פריש: הנה, זה מה שאמרתי לכם, תיכף נגיע לקנביס, אבל זה נכון גם על אסיד ואקסטה.
עומרי פריש: זה לא שאם אני לקחתי עשר אקסטות ואת אחת, אז אני בדרגת עשר סיכון יותר גבוהה ממך.
עומרי פריש: ממש לא.
עומרי פריש: מיכל, אני רוצה פה להגיד משהו נורא חשוב שאנחנו נתקענו בזה, זה עלה לי, כל פעם שאני בהודו, במרכז שאנחנו מפעילים שם אז שומעים שהגיע מישהו מכפר איזון אז אנחנו יושבים שם איזה 150 חבר'ה על המחצלות לשיחה.
עומרי פריש: בהודו אין בעיה של זמן, השיחה זה שלוש שעות.
עומרי פריש: זמן לא חסר בהודו.
עומרי פריש: אז פעם אחרונה ילדה אחת קמה ואומרת לי: עומרי, אני סחי בלטה.
עומרי פריש: יש סחי ויש סחי בלטה.
עומרי פריש: סחי זה אחד שלא משתמש בסמים, אבל הוא יכול מדי פעם לעשן קנביס כי זה גבולי, סחי בלטה זה נאדה, לא נוגע בכלום, זה כמעט בלתי אפשרי שזה יקרה בהודו.
עומרי פריש: אז היא אמרה לי: אני מסיימת לטייל פה חצי שנה, אני חוזרת השבוע לארץ, החלטתי שאני רוצה פעם אחת לנסות ואני מתלבטת בין ג'ראס לבין אסיד, אמרו לי שאתה המומחה, מה אתה מציע לי?
עומרי פריש: טוב, עכשיו עומד המומחה מישראל וצריך להציע לה מה לעשות, נכון?
עומרי פריש: אז תעזבו את השיחה שהתנהלה, שהיא מרתקת וזה, על למה את צריכה שמבוגר יגיד לה מה לעשות, כי אמרתי לה שהיא כבר בת 22, עברת ממסגרת למסגרת למסגרת, תמיד היה מבוגר, הגעת ל – אבל בסוף התשובה היא חשובה להבנה הזאת, סם צריך לפגוש בן אדם ובן אדם פעם אחת עם כל הרקע שלו, הגנטיקה המשפחתית שלו, האישיות שלו, האירועים שהוא עבר בחייו, אבל גם המצב העכשווי שלו.
עומרי פריש: זאת אומרת זה שני דברים שצריך להדגיש, לצורך הדוגמה מיכל, קל לי לקחת אותך כדוגמה, אני אקנה עכשיו אקסטה ואתן למיכל, אשבור, חצי אני וחצי מיכל, על אותו אקסטה, לא נגיע לאותם המחוזות בהכרח.
עומרי פריש: עכשיו אני אגיד יותר מזה, אם אני אשבור את החצי ואגיד למיכל, תיקחי עכשיו ואת השני אני אתן לך בעוד חודש, על אותו אחד לא בטוח שתגיעי לאותם המחוזות.
עומרי פריש: צריך להבין את זה.
עומרי פריש: בעיקר בסמים הפסיכדליים, סמי ההזיות שאני מדבר עליהם.
עומרי פריש: בסוף סם צריך לפגוש בן אדם.
עומרי פריש: זה לא הרואין או משככי כאבים ש - - -
מיכל וונש: אבל זה נכון לכול, זה נכון לריטלין שנותנים לילדים וזה נכון לכול, גם לתרופות מרשם.
עומרי פריש: לגמרי, אבל בסמים האלה שהם לא ההרואין ומשככי כאבים, יש לזה משמעות אדירה, סם צריך לפגוש בן אדם.
מיכל וונש: כן, השינוי התודעתי.
עומרי פריש: טוב, זאת נקודת המוצא שלנו, ככה אנחנו מתייחסים לטיפול, כך אנחנו מתייחסים למניעה, כך אנחנו מתייחסים למזעור נזקים.
עומרי פריש: סמים זו בחירה ואם זאת בחירה אני מתבונן איך אני יכול להשפיע על הבחירה של האנשים.
עומרי פריש: על הבחירה שלהם.
עומרי פריש: אני לא לוקח את האחריות, אני לא אומר להם מה לעשות, אני מנסה להבין איך אני יכול להשפיע על הבחירה.
עומרי פריש: אני אתן לכם דוגמה עליי.
עומרי פריש: אשתי שלחה אותי לסופר לפני כמה זמן לקנות שמפו, אבל לא כתבה לי איזה סוג.
מיכל וונש: אנחנו כולנו נשואות לאותו גבר בסוף.
עומרי פריש: אז מה עושה גבר במצב כזה?
מיכל וונש: מצלם לי.
עומרי פריש: אבל אשתי לא עונה, אז מה עושים?
עומרי פריש: מגדילים ראש ובוחרים לבד שמפו.
מיכל וונש: לא נכון, ברור שזה היה לא נכון.
עומרי פריש: אני בן 67, סגן אלוף במילואים, מנכ"ל, לוקח אחריות על איזה שמפו אני קונה הביתה.
עומרי פריש: זה שאני אגיע הביתה ואשתי תגיד לי, בדיוק לזה לא התכוונתי, על זה אני רוצה להתעכב.
עומרי פריש: מה השפיע על הבחירה שלי, למה בחרתי את זה מתוך 30?
עומרי פריש: הגובה, הצבע, הפרסומת?
עומרי פריש: אני לא יודע, אני גם לא אשקיע בזה מאמץ, כי ראבק, זה שמפו בסוף, אבל כן על סמים, אתם צריכים להבין, אם בן אדם בא ואומר לי: תשמע, אני ניסיתי ארבעה-חמישה סוגי סמים, אבל בסוף אני על אסיד, אני ואסיד חברים טובים, אני אנסה להבין למה בסוף הספציאליטה שלו זה אסיד.
עומרי פריש: כי יש לזה משמעות.
עומרי פריש: אתם תראו אנשים על קוק.
עומרי פריש: אגב, אני לא יודע אם אתם רואים בשבועיים האחרונים את כמויות התפיסה של הקוק שמיועד להגיע לישראל.
עומרי פריש: אני שואל את עצמי, אם ההיצע והביקוש ממשיכים לשחק אלוהים יודע, תתחילו לעקוב, מה יקרה פה עם נושא הקוק בחודשים הקרובים.
עומרי פריש: משהו מטורף.
מיכל וונש: במקביל ללגליזציה.
עומרי פריש: יכול להיות.
עומרי פריש: אבל למה אני אומר?
עומרי פריש: כי אם אתם תשמעו בן אדם שלקח קוק, אז הוא מרגיש מלך העולם והביטחון העצמי שלו, ואז אתה מבין שהסוגיה הטיפולית המרכזית שלו זה היעדר ביטחון עצמי.
עומרי פריש: כלומר הבחירה בסם יכולה לעזור לנו לחפש - - -
מיכל וונש: למה הוא תרופה.
עומרי פריש: בדיוק, אם זאת התרופה שבחרת, במה זה בא לטפל.
איריס נהרי: זה כמו הגמילה הפיזית, הפוך על הפוך.
איריס נהרי: כאילו אם זה - - -
עומרי פריש: בדיוק, אותו דבר.
עומרי פריש: זאת נקודת התפיסה שלנו, ככה אנחנו מתייחסים גם לטיפול וגם למניעה.
עומרי פריש: אתם מכירים את פרופ' פוירשטיין ז"ל?