GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שאולי לב רן: איך נראות הידיים התפעוליות של משרד הבריאות?
שאולי לב רן: מרכזי מתדון להתמכרות לסמים קשים, עם גדר התיל ועם המגנומטר.
שאולי לב רן: מי יילך לשם?
שאולי לב רן: בחורי ישיבה יילכו לשם?
שאולי לב רן: הסטודנט יילך לשם?
שאולי לב רן: עורך הדין יילך לשם?
שאולי לב רן: התשובה היא שאף אחד לא יילך לשם ומה שקורה זה שמי שידו משגת מציף את השוק הפרטי, אבל זה שוק שאין עליו בקרה ואיש הישר בעיניו יעשה וצצים כפטריות אחר הגשם גורואים שונים לטיפול בהתמכרויות כי זה שוק פרוץ.
שאולי לב רן: מי שידו לא משגת פשוט סובל, סובל ולפעמים מתאבד והשכיחות של התאבדויות מאוד גבוהה בקרב אלה שסובלים מהתמכרויות כי יותר קל לפגוע בעצמי אחרי ששתיתי בקבוק וודקה וכל הצנזור שלי ירד.
שאולי לב רן: וזאת מציאות אמיתית של מדינת ישראל.
שאולי לב רן: אז יש לנו פיצול אחד בין משרד הבריאות ומשרד הרווחה.
שאולי לב רן: בתוך משרד הבריאות אומרים לי את הדבר הבא בהאי לישנא, אתה רוצה לטפל בטראומה לך לבריאות הנפש, אתה רוצה לטפל בהתמכרויות לך להתמכרויות, אבל שאולי הוא אחד, איך אני אפצל את עצמי?
שאולי לב רן: איך אני אשלח את הטראומה לשם ואיך אני אשלח את ההתמכרות לשם?
שאולי לב רן: מה עושה האדם הסביר ששולחים אותו לשני מקומות?
שאולי לב רן: הוא הולך לאפס, הוא לא הולך, לא לכאן ולא לשם, כי שם יגידו לי: עזוב אותנו מהטראומה, זה לא מעניין, אבל זה מה שהביא אותי להתמכרות, וכאן יגידו לנו: עזוב אותנו מההתמכרות, בוא נטפל בטראומה.
שאולי לב רן: אז אני מטפל בעצמי כל הזמן בטראומה באמצעות האלכוהול או באמצעות הסמים.
מיכל וונש: ויש את הנושא הזה, לטובת חבריי, שבאמת הרבה פעמים גם כשמגיעים לטפל בטראומה אז יגידו לך: אבל קודם תתנקה.
שאולי לב רן: בדיוק.
שאולי לב רן: איך הם יעשו את זה?
שאולי לב רן: איך?
מיכל וונש: זה כמו להגיד לחולה סרטן: קודם תיפטר מהטרשת הנפוצה ואז נטפל לך בסרטן.
שאולי לב רן: וזו מציאות אמיתית של מדינת ישראל ולתוך המקום הזה בעצם פתחנו את המרכז.
שאולי לב רן: בת שבע תהיה העדה שלי שאני חושב שעשר שנים דיברתי על הפנטזיה הזו ועל מה אני חושב שצריך לעשות.
שאולי לב רן: אני מה שנקרא אל יתהלל חוגר כמפתח, עם כל הכבוד למקום אנחנו בערך ב-2% של המרתון לתחושתי, כלומר 98% לפנינו, יש לנו רעיונות טובים, התחלנו לבצע כמה דברים, אבל המלאכה רבה.
שאולי לב רן: חצי מיליון ישראלים שמתמודדים עם הדבר הזה בלי תקצוב מתאים, בלי תוכניות מודרניות, בלי ראייה מלאת חמלה קודם כל.
שאולי לב רן: כלומר אפילו בואו נסתכל על השם שיש לרשות המסורתית למלחמה בסמים, אנחנו מדינה רוויית מלחמות, מספיק עם מלחמות, אולי נטפל ונפסיק להילחם?
שאולי לב רן: אז לתוך המקום הזה אנחנו צמחנו ואלה חמשת התחומים שאנחנו מנסים לפתח ולעסוק בהם ואני חוזר אולי למשהו שלא אמרתי, כל המגזר השלישי לי הוא קצת זר.
שאולי לב רן: אני בא מהעולם של האקדמיה והמגזר הציבורי ולקח לי זמן להבין שזה המקום הנכון לדבר הזה כי הסוגיה היא סוגיה חברתית.
שאולי לב רן: בתוך הסוגיה החברתית יש מרכיבים בריאותיים, יש מרכיבים כלכליים, יש מרכיבים של הרווחה, יש הרבה, אבל מדובר על סוגיה חברתית שנוגעת לכל בית אב במדינת ישראל, בין אם בית האב יודע את זה ובין אם לא.
שאולי לב רן: אז אני אשתוק רגע כאן כי אתם מבינים שזה מאוד בנשמתי ואם אתם לא תעצרו אותי אני צריך לעצור את עצמי.
מיכל וונש: אולי אני רוצה רק להוסיף עוד דבר אחד על מה שאמרת עכשיו לגבי המגזר השלישי, וזה משהו שמאוד מאוד מדאיג אותי.
מיכל וונש: אני אומרת כל הזמן, לצד המשבר הגדול של הקורונה יש גם הזדמנות גדולה מאוד, אנחנו מדברים כל הזמן על המשבר הבריאותי והכלכלי, אותי מאוד מדאיג המשבר החברתי.
מיכל וונש: בתוך המשבר החברתי יש היום עשרות אלפי ארגונים ללא כוונות רווח, עמותות מה שנקרא, יש פער מאוד גדול בין ההבנה שלנו כמדינה, כמקבלי החלטות, ובין הצרכים של האזרחים שהם צורכים דרך הרבה מאוד מהארגונים הללו.
מיכל וונש: אני מאוד מודאגת מהצונמי של קריסת המגזר השלישי.
מיכל וונש: אני חושבת שכרגע אנחנו עוד לא מבינים את ההשלכות, אני מגיעה עכשיו מבית איזי שפירא, פה אנחנו יושבים במקום הזה, הייתי בשלווה ובלקט ובארגונים שאגב הם ברי קיימא מכל מיני סיבות, הם יצרו כל מיני מערכות והם יכולים לשרוד את זה, אני אפילו לא מדברת על העמותות הקטנות יותר ועל כאלה שאפילו לא רשומות כעמותות, אבל הם נכנסו לכל מקום שבו יש ואקום, ואין דבר כזה ואקום, הם ממלאים את הוואקום בצורך אמיתי של אזרחי מדינת ישראל ואני מאוד חוששת מהיום של הקריסה של המגזר השלישי כיוון שהוא ממלא בתווך, אני לא אומרת שהמדינה יכולה לעשות הכול, אבל המדינה אפילו לא יודעת מה נעשה, מה הם הצרכים של האזרחים, ופה עוד פעם הנושא הזה של אין נתונים, אנחנו אפילו לא יודעים להעריך את זה, זה בעיניי דבר מאוד מאוד מדאיג.
מיכל וונש: אבל, שוב, זאת גם ההזדמנות שלצד משבר הקורונה, כיוון שזה עולה עכשיו, הכול עלה מעל פני השטח, אין שום דבר שמוצנע מתחת לפני השטח, הכול מאוד ברור.
שאולי לב רן: את נוגעת בעצב חשוף מבחינתנו, כי כמו שאמרתי, שהמראה לא ישלה אותנו, דווקא אנחנו בגיל רגיש.
שאולי לב רן: אנחנו פתחנו כאן לפני שנתיים, עוד לא הספקנו ליצור את השותפויות ואת המיזמים המשותפים שיעניקו את הביטחון הכלכלי ושלא נצטרך להישען רק על תרומות.
שאולי לב רן: אפשר להגיד הרבה דברים טובים על החברה הישראלית, יחסית לאחינו בחו"ל תורמים פחות.
שאולי לב רן: סגרו את השמים, ההזדמנויות לגייס תרומות גם פחתו באופן משמעותי ובארגון שלא הספיק עדיין ליצור, בגילו הצעיר, את השותפויות שיאפשרו ביטחון, אני לא צריך ביטחון לעוד חמש שנים, אבל לטווח הנראה לעין, אלה חודשים קריטיים.
שאולי לב רן: כל המגזר השלישי וגיוס התרומות סבל מאוד בקורונה ואנחנו, אני אגיד את זה במילים פשוטות, היינו בשנת פריצה, היינו אמורים להיות בשנת פריצה של יצירת שותפויות, השילוב של חוסר תקציב וחוסר יציבות פוליטית ואיזה זהירות בחתימה על הסכמים לצד השמים הסגורים והפגיעה הפילנתרופית הפך את העניין הכלכלי להגשמת החזון לעניין מאוד מאוד מאוד שמדיר שינה בעינינו.
מיכל וונש: אז גם בזה אני רוצה להוסיף, ויוסי כבר שמע אותי אומרת את זה גם בוועדת העלייה והקליטה, אני חושבת שיש פה עוד הזדמנות, אם נדע לזהות אותה, והיא שמדינת ישראל חייבת לשנות את התפיסה שלה של מערכת היחסים בין ישראל והתפוצות.
מיכל וונש: הגיעה העת, בגיל 72, שמדינת ישראל תיקח אחריות על צרכיה שלה החברתיים.
מיכל וונש: מערכת היחסים שלנו עם יהודי התפוצות חשובה מאוד, אבל היא לא צריכה להתבסס על התמיכה, בטח לא החד צדדית הזאת שממשיכה לבוא, וההנחה או הלקיחה כמובן מאליו שאנחנו נוכל להמשיך לגייס את הפילנתרופיה מרחבי העולם היא מנופצת היום כיוון שהקהילות עצמן קורסות, למי שמכיר יותר ופחות, בתי ספר נסגרים, בתי כנסת נסגרים, מרכזים קהילתיים נסגרים.
מיכל וונש: אנחנו נמצא את עצמנו אל מול שוקת שבורה אם נבוא לקהילות שאומרות: מה אתם רוצים מאיתנו?
מיכל וונש: אנחנו לא מצליחים להחזיק את מערכות החינוך בקהילות שלנו, אנחנו לא יכולים להחזיק בתי כנסת פתוחים, אנחנו לא יכולים לתת לכם כסף, ובצדק.
מיכל וונש: אנחנו חייבים גם בהקשר הזה להתחיל להסתכל, כשאני אומרת המגזר השלישי, אלה הצרכים החברתיים של אזרחי מדינת ישראל ואני חושבת שיש פה שיח מאוד חשוב נוסף, נדבך נוסף.
מיכל וונש: בחדר הזה אני מרשה לעצמי לומר כיו"ר הוועדה, מכל התקציבים שאני ידעתי שנצטרך להיאבק עליהם, אני אמרתי שאם יש דבר אחד שאני הולכת לעשות זה את הנושא של שינוי תודעתי כיוון שבלעדיו לא יקרה שום דבר אחר.
מיכל וונש: התקציב שאני הצלחתי לקבל אותו, כיושבת ראש הוועדה, הוא לצורך זה, בעזרת ה', במיזם משותף, כיוון שכבר יש את הידע וכבר יש את הנתונים וכבר יש את היכולת, עם המרכז הספציפי הזה לעשות את המיזמים המשותפים, אבל אני חושבת שהמדינה ואנחנו צריכים לתת את הדעת יותר ויותר על המקומות שבהם אנחנו צריכים באמת לשתף פעולה עם המגזר השלישי, לא לראות אותו כאיזה שהוא תחליף לנו או אפילו לא לראות אותו בכלל.
מיכל וונש: זאת מין הזדמנות, באמת, שנשכיל לזהות אותה ולמצות אותה.
שאולי לב רן: אני בבעיה קצת כי אם אני אמשיך להגיד הרבה דברים שאני מסכים איתך יחשבו שאני מלחך פנכה ובמקרה זה יוצא ככה באמת, על שתי הנקודות.
שאולי לב רן: אחי היקר כבר הרבה שנים עובד בג'וינט, בפילנתרופיה, והוא מעיד בפניי שהקהילות בצפון אמריקה צריכות לדאוג לעצמן בתקופה הזו.
שאולי לב רן: זה אחת.
שאולי לב רן: ושתיים, שככל שמתרבים המיליארדרים בישראל לא בא להם בטוב שמצפים שהם ימשיכו לתרום הרבה.
שאולי לב רן: יש כבר לא מעט אנשים מאוד עשירים במדינת ישראל שעשירי חו"ל מסתכלים ואומרים, בחיאת רבאק, למה אנחנו צריכים לשלוח את כספנו מעבר לים?
שאולי לב רן: הקהילות שלנו קורסות, יש התבוללות גדולה, הקורונה פגעה בקהילות מסוימות ביתר שאת, במיוחד בניו יורק וקהילות קרובות בצפיפות גבוהה, למה אנחנו צריכים לשלוח אליכם את הכסף?
שאולי לב רן: יש לכם, עשיתם אקזיט עם וייז, לא?
שאולי לב רן: יש לכם קצת כסף.
שאולי לב רן: זה יקרה ולא עוד הרבה זמן.
שאולי לב רן: כלומר אני חושב שזה שיח שהוא מאוד בולט בקהילות בארצות הברית ובקנדה ומקסיקו, פנמה, המדינות החזקות של התורמים, קצת הספיק להם.
שאולי לב רן: אז אני לא רוצה להיות דרמטי ולהגיד שאנחנו בימינו האחרונים, אבל הברז לא אצלנו.
שאולי לב רן: אני לא מדבר על ECA, אני מדבר על כל המפעל של המגזר השלישי.
מיכל וונש: ואני אגיד, זו בכל מקרה הזדמנות כיוון שמערכת היחסים בינינו לבין אחיותינו ואחינו בתפוצות חייבת להשתנות, היא לא צריכה להיות מבוססת כסף, היא צריכה להיות מבוססת ערכים משותפים וחזון משותף והגיעה העת, אנחנו ילדים גדולים.
שאולי לב רן: אגב, אני רוצה רגע להחזיר, כי אסוציאטיבית עלה לי, אתם יודעים איפה יש יחסית הרבה צעירים מקהילות בארצות הברית שמתמודדים עם התמכרויות?
שאולי לב רן: זה הישיבות בירושלים.
שאולי לב רן: כלומר הרבה מאוד משפחות יהודיות בארצות הברית, קנדה, המדינות האנגלוסקסיות שהבן, זה לרוב הבן, ככה זה יוצא, מתמודד עם התמכרות בגיל 17, שולחים אותו לארץ הקודש.
שאולי לב רן: מי שפונה אלינו הרבה פעמים זה ראשי הישיבות האנגלוסקסים מירושלים, ששם יש הרבה והם לא יודעים מה לעשות, ההורים חושבים שעושים אאוט סורסינג, נשלח אותו לארץ הקודש והוא יחזור מתוקן, אבל זה לא מסגרת טיפולית, ואת זה אנחנו רואים לא מעט.
שאולי לב רן: זה רק המדובר, כלומר כל מה שאנחנו אומרים היום זה רק המדובר, רב הנסתר על הגלוי בסופו של דבר.
אליהו ברוכי: שתי נקודות.
אליהו ברוכי: אמרתם שההתמכרות לא מוגדרת כמחלה.
שאולי לב רן: לא, היא כן מוגדרת.
מיכל וונש: היא מחלה ב-DSM, במדינת ישראל לא תופסים אותה כמחלה.
אליהו ברוכי: אוקיי, ובקופות כן יש השתתפות בטיפולים פה?
שאולי לב רן: לא.
מיכל וונש: לא, בארץ היא לא מוכרת.
שאולי לב רן: הדלת סגורה, את כבר ציינת את זה שהדלת סגורה, גם אני, הקופות משלמות על בריאות הנפש.
שאולי לב רן: עכשיו, הרי באדם עם התמכרות נמצא את הדיכאון, אז אנחנו הפכנו להיות אקרובטים של בקשת טופס 17.
שאולי לב רן: אנחנו בעצמנו מעלימים את ההתמכרות ומבקשים על הפרעת קשב וריכוז, על דיכאון, על פוסט טראומה, על זה אנחנו מקבלים.
שאולי לב רן: אני בסדר עם זה שאני אקרובט על הדף, לא רואה סיבה לעשות את השקר הזה, אבל זה לא שקר - - -
אליהו ברוכי: הנושא הזה של המגזר השלישי.
אליהו ברוכי: אני ניסיתי לקדם משהו, לפחות בתקופה הזאת, כל הנושא של סעיף 46 שיוכר יותר ב - - -
שאולי לב רן: בקלות.
אליהו ברוכי: לשנות את זה.
אליהו ברוכי: לא שהמוסדות יוכרו, אלא התנאים שבהם האזרח יקבל החזרים יהיו שונים, קצת יותר גבוהים.
אליהו ברוכי: הבירוקרטיה היא לא רק פה, היא גם שם.
שאולי לב רן: לא, לגמרי.
שאולי לב רן: גם לוקח זמן וזה שנת הקמה.
שאולי לב רן: סעיף 46 הוא עניין כי זה שנת הקמה, או שנתיים, זה שנה קריטית.
אליהו ברוכי: גם בשנה ראשונה מקבלים סעיף 46.
שאולי לב רן: כן?
שאולי לב רן: כבר בשנה הראשונה?
אליהו ברוכי: - - - בסדר, יש לנו עוד הרבה מה לעשות.
מיכל וונש: יש למישהו עוד שאלות?
יוסף טייב: אני חושב שבכל הביקורים שאני נכחתי, באמת אני רוצה לומר לך שהיית חד וברור.
דניאל זומר: אתם אומרים שזה לא מוגדר כמחלה, אבל ההתמכרות כהתמכרות היא לא אמורה להיות בעייתית אם אין לה סימפטומים, אם אין לה השלכות.
דניאל זומר: איזה סימפטומים קשים יש שהם לא מוכרים, זאת אומרת שהבן אדם מתעלם מהם?
דניאל זומר: הרי זה מביא להתפרצויות, זה מביא לחוסר יכולת ללכת לעבודה.
דניאל זומר: אנשים לא מתעלמים מהדברים האלה.
שאולי לב רן: אני שוב אדגיש, זה כן מוגדר כמחלה.
שאולי לב רן: זו מחלה שיש לגביה היום, בחוק ביטוח בריאות ממלכתי המדינה ניקתה את מצפונה, מבחינת המדינה היא מטפלת במחלה הזו ששמה התמכרות.
דניאל זומר: ואתה עושה אקרובטיקה ואתה אומר לי שאתה מעביר את זה במקום אחר.
דניאל זומר: אם לא היית עושה אקרובטיקה, אז מה, איך היית מגדיר את זה?
דניאל זומר: מה היית כותב?
שאולי לב רן: אם לא הייתי עושה אקרובטיקה הייתי כותב: פנה אליי יוסי, איש הייטק בן 23, שסובל מהתמכרות לריטלין - - -
מיכל וונש: מכור לתרופת מרשם שלו.
שאולי לב רן: גומר מרשם של חודש ביום אחד, אנחנו מבקשים אישור.
שאולי לב רן: ובאותו רגע הבקר של קופת חולים היה אומר, לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי: אני לא אחראי לזה, משרד הבריאות אחראי לזה.
שאולי לב רן: יוסי היה הולך למשרד הבריאות והוא היה מגיע למרפאה שבחוץ הוא היה רואה את גדר התיל, אוסף אנשים עם מזרקים זרוקים בחוץ והוא היה אומר:
שאולי לב רן: אני לא נכנס לשם, השתגעתם?
שאולי לב רן: אני לא נכנס לכאן.
שאולי לב רן: ואני אומר את זה כי עוד רגע נסייר במרפאה ועכשיו תבינו למה בכוונה יצרנו מרפאה שחלילה גם בני משפחותינו יוכלו להגיע ולשמור על צלם אנוש כשהם מטופלים שם.
שאולי לב רן: אז אם לא הייתי עושה את האקרובטיקה לא היו משלמים על הטיפול, לא היו נותנים את טופס 17, אבל אם אני אספר את אותו סיפור ורק אני אכתוב: הוא בדיכאון, אין בעיה, קח את הכסף.
שאולי לב רן: כלומר שעלה דיכאון ישלמו, על הפוסט טראומה ישלמו, על הפרעת הקשב ישלמו, על ההתמכרות לא.
שאולי לב רן: אז אנחנו מרפאה לטיפול בהתמכרויות שבחצי מהמכתבים שלנו ההתמכרות מוצפנת.
שאולי לב רן: שוב, אני מוכן לעשות את זה כי אני ישן בשקט בלילה.
שאולי לב רן: לא ראוי, לא במדינה מתוקנת, אין סיבה.
מיכל וונש: אני רוצה בצורה אנקדוטלית לספר עוד השלכה, ממה שמספר לנו שאולי, בגלל הפיצול הזה, יוסי, אני לא זוכרת אם היית איתנו, אשפוזית שייכת למשרד הבריאות, כפי שאמרנו, אז כשכבר מגיעים לטיפול הגמילה, לתהליך הגמילה, שהוא מאוד קצר, גמילה, אבל הגמילה היא רק שלב, אפילו לא יודעת אם ראשון או רק פיזי רפואי, אחר כך יש טיפול, הייתי רוצה שהוא יהיה הרבה יותר ארוך, אבל טיפול נניח ארוך של כתשעה חודשים בקהילה טיפולית, אם אתה מגיע לקהילה טיפולית.
מיכל וונש: כמובן שזה ליווי כל יום.
מיכל וונש: בפעם הראשונה ששמעתי את אחד האנשים שקיבל פה טיפול אז אני הבנתי שהוא סופר כל יום שהוא בו לא מכור, זאת אומרת זה ממשיך עד סוף ימיו והוא אמר את זה: עד יום מותי אני אספור את הימים.
מיכל וונש: ממש כל יום.
מיכל וונש: אבל רק כדי להסביר את הפער הזה, יוצאת אישה מאשפוזית במלכישוע וצריכה להגיע ל'הדרך', קהילה טיפולית בחיפה, וזה שני משרדים שונים, אף אחד לא יודע אם כשהיא יצאה מהדלת של האשפוזית היא תגיע לדלת של 'הדרך', לבית, לקהילה הטיפולית בחיפה.
מיכל וונש: אף אחד לא יודע אם היא נפלה בדרך, אם היא הגיעה, אם היא באמת תעשה את הדרך ואין נתונים עליה אפילו, אני אפילו לא יודעת כמה נשים כאלה נפלו בין הכיסאות.
מיכל וונש: אני לא יודעת היום.
מיכל וונש: אז עד כדי כך ההגדרות האלה חשובות.
מיכל וונש: זו רק עוד אנקדוטה להסביר עד כמה חשוב להכיר גם בנושא הזה כנושא בפני עצמו כדי שיטופל בלי הפוילישטיק שאנחנו עושים אותו ומגדירים את זה כדיכאון כדי ש – מעבר לכל הסיפור הזה זה שפשוט אין לנו את הנתונים, אנחנו לא מצליחים לייצר רצף נכון של נתונים ועל בסיסו גם להתקדם, להשתפר בנושא.
שאולי לב רן: אפשר לעשות המון בתחומים האלה במדינת ישראל.
שאולי לב רן: אני מחזיר לחוויה שלי, באמת הביתית, וזה אמיתי, מול אשתי.
שאולי לב רן: אני לא חושב שאני אדם שניחן בהרבה צרות עין, אבל אני כן מקנא בה ובמציאות שבה היא חיה.
שאולי לב רן: התרופות הביולוגיות לטפל בדלקת מפרקים ראומטית עולות 20,000 שקל בחודש והיא רושמת את זה כאילו כלום ואנחנו נאבקים כאן על פיצ'יפקס, אנחנו נאבקים כאן על העובדה – בדיוק אתמול דיברתי עם פרופ' מריוס בראון, שהוא ראש המועצה הלאומית להשתלות בישראל.
שאולי לב רן: עכשיו יש סוגיה, השתלת כבד, בן אדם מתמודד עם התמכרות לאלכוהול, לפעמים אגב זה יכול לקרות גם אחרי מסיבה מאוד פרועה פעם אחת בגיל 19, זה לא רק התמכרות של 20 שנה, המדינה מוכנה לממן 150,000 דולר השתלת כבד.
שאולי לב רן: טיפול תרופתי בהתמכרות לאלכוהול עולה 23 שקלים ליום, זה לא בסל.
שאולי לב רן: אנחנו חלם במקרה הטוב, 23 שקלים ביום אנחנו לא מממנים, ואם דברים מגיעים לסוף, אני לא מדבר על זה שילדיו יצטרכו טיפול פסיכולוגי ואשתו אולי חטפה מכה כאן ושם והם מטופלים, בואו נעזוב את כל הנזקים, רק עלויות ישירות, ה-150,000 דולר יישלמו לו עבור השתלת כבד, את ה-23 שקלים ליום ואשתי רושמת תרופות של 20,000 שקל בחודש.
שאולי לב רן: יש משהו לא הגיוני כאן בבסיס של הבסיס של הבסיס ואני מקווה שתהיה לנו הזכות, כי את החובה יש לנו, בלי שביקשנו, אני מקווה שתהיה לנו הזכות לשנות את זה.
מיכל וונש: בעזרת ה'.
רמי חוגי: שאלה אחרונה, בקטנה, בגלל הקורונה, אתם רואים עלייה של אנשים שחזרו להתמכרות?
רמי חוגי: השאלה באיזה ממדים, זה אחת.
רמי חוגי: והשאלה אם בגלל קורונה אנשים לא מגיעים בשביל לשלם את ה-180 שקל בשביל לוותר על ההתמכרות הזאת.
שאולי לב רן: אז קודם כל כאן לא משלמים.
שאולי לב רן: אנחנו אומרים, אם אין לך כסף, אגב, זה בסדר.
שאולי לב רן: אנחנו כן נבקש דמי רצינות נגיד של עשרה שקלים, לא יהיה אדם שלא יקבל טיפול.
שאולי לב רן: קודם כל.
שאולי לב רן: לא 180, לא 18, לא ח"י ולא עשר, אבל אתה כן תשלם דמי רצינות כי זה גם ייתן לך לשמור על צלם האנוש שלך, להרגיש שנתת משהו תמורת הטיפול.
שאולי לב רן: אנחנו רואים קודם כל עלייה בצריכה, זה עוד לפני, בצריכה של אלכוהול, של גראס, של תרופות הרגעה, של פורנוגרפיה.
שאולי לב רן: במובן מסוים בגלל שאנחנו כבר בסגר הראשון העברנו את כל הטיפולים שלנו לטיפולים מקוונים, כל מי שיש לו טלפון יכול להמשיך טיפול ומטופלינו ממשיכים גם בסגרים, גם אם אין לך טלפון חכם, אם יש לך טלפון כשר ויש לך שיחות טלפון של 30 דקות, 50 דקות, פעם בשבוע, אותו דבר בדיוק.
שאולי לב רן: את כל הקבוצות אנחנו ממשיכים גם כשאנשים מהבית, כך שאם נכנסת לבידוד אתה ממשיך.
שאולי לב רן: אנחנו כאן לא משנה מה.
שאולי לב רן: אז בקורונה אנחנו רואים הרבה עלייה ובמובן מסוים אם לפני הקורונה יש איזה מספר זהב בבריאות הנפש שאחד מכל שלושה תורים לא מתקיים, מישהו לא מגיע, אם נהיה כנים לכל אחד מאיתנו כאן היה תור לרופא שהוא לא ביטל פורמלית, לא הגיע, בימי הקורונה אנחנו כמעט ב-100%, כל מה שאתה צריך זה טלפון.
שאולי לב רן: אז במובן מסוים יש יותר עלייה, יש לנו כאילו 100% הגעה לטיפול, כי הרוב זה לא הגעה פיזית, אז אליה וקוץ בה.
מיכל וונש: נעשה סיור?
שאולי לב רן: כן, אני אשמח שנעשה סיור.
שאולי לב רן: אני כבר כאן אגיד שבשנה שעברה לראשונה אי פעם בתולדות צה"ל אנחנו הכשרנו 160 קב"נים של צה"ל בהתמכרויות.
שאולי לב רן: צה"ל עד היום מסרב להכיר בזה שהוא מתמודד עם התמכרות ואלה בדיוק הגילאים.
שאולי לב רן: למזלי נוצר שיח והיום מעבר דרך המרכז הישראלי להתמכרויות הוא טבעי במסלול הקב"נים של צה"ל.
מיכל וונש: ותהיה לנו פגישה חשובה עם השר מיכאל ביטון.
שאולי לב רן: מצוין.
שאולי לב רן: זה קריטי.
שאולי לב רן: אני נפגשתי עם מפקד המשטרה הצבאית החוקרת לפני לא מעט שנים והוא אמר לי שהם לא בודקים בדיקות שתן כי אין לנו מה לעשות עם התוצאות, כלומר אין מקום, לא בבתי הכלא הצבאיים ולא – הוא אומר לי שהם מוטרדים משני דברים, מי שסוחר בבסיסים ומי שיוצא לפעילות מבצעית.
שאולי לב רן: אתם מבינים כמה אנחנו רחוקים מלדון באותו מזריק הרואין בקרן רחוב?
שאולי לב רן: הוא, אגב, באופן פרדוקסלי, מכולם יש לו את הטיפול הכי טוב.
מיכל וונש: נכון, יש לו טיפול.
שאולי לב רן: הוא מטופל, כל שאר האנשים, שזה החלק הארי, אין להם.
שאולי לב רן: זה התיקון.
שאולי לב רן: למקרי הקצה יש.
מיכל וונש: תודה, שאולי.
מיכל וונש: אני כל פעם לומדת כל כך הרבה.
שאולי לב רן: אז נצא לסיור קצר.
שאולי לב רן: (בסיור)
מיכל וונש: כדי להוריד את הסטיגמה צריך את כל זה, זה חלק מהשינוי התודעתי.
שאולי לב רן: פה אתם יכולים להציץ, זו לדוגמה חדר של טיפול משפחתי, במגזר הציבורי.
שאולי לב רן: קשה לדמיין משפחה, מכובדת ככל שתהיה, שתהיה לה בעיה לשבת כאן ולקבל טיפול.
שאולי לב רן: היא לא מרגישה עלובה, היא לא מרגישה שהיא לא הצליחה.
אליהו ברוכי: אפילו לא מרפאה.
שאולי לב רן: אפילו לא מרפאה.
אליהו ברוכי: זה סלון טיפולי.
אליהו ברוכי: זה עונה להגדרה.
שאולי לב רן: נכון.
מיכל וונש: אני מסתכלת על האנשים האלה ואני אומרת שהם אמיצים.
מיכל וונש: יש להם כל כך הרבה אומץ, אז מגיע להם, הם עשו צעד מדהים בעצם זה שהם הגיעו לכאן.
שאולי לב רן: לגמרי.
שאולי לב רן: זה הבייסיק של הבייסיק.
שאולי לב רן: כאן יש לנו את החלק היותר רפואי, זה לא בהכרח - - - בפני עצמו.
שאולי לב רן: שוב, רק כדי לסבר את האוזן, אז אני אגיד שיש כאן חדר של רופא שדומה לחדר רגיל של - - -
מיכל וונש: לא לחדר של הרופא שלי, זה לא דומה.
יוסף טייב: לקופת חולים יש הרבה מה ללמוד.
שאולי לב רן: גם אצלי לא, זה לא במכבי, זה קופת החולים החמישית.
שאולי לב רן: כאן אמנם זה לא מרוהט, אבל אני רוצה כן לתאר קונספט מעניין שעשיתי בקנדה.
שאולי לב רן: מצבים שבן אדם אומר:
שאולי לב רן: אני לא אסע ל-21 יום.
שאולי לב רן: אני, גיורא איילנד, אני אומר את זה רק כי הוא הופיע בתקשורת, התמכר למשככי כאב, הוא לא ייסע לאשפוזית ל-21 יום, מה שעשינו המון בקנדה, זה בן אדם הגיע בשמונה בבוקר, גומלים אותו, ארבע בצהריים הוא הולך הביתה עם בן משפחה ופשוט מגיע כל בוקר.
שאולי לב רן: אז אנחנו יש לנו כרגע בעיית רטיבות ודברים אחרים, אבל רק כדי להראות, אנחנו יצרנו חדר, הנה, קבענו שיהיה כאן אדם בודד, יש לו שירותים, מקלחת, אם יש לך תסמיני גמילה וכן הלאה אתה עושה את זה כאן.
שאולי לב רן: יש לנו כאן חלון, אבל עם וילון, לחדר האחיות שאדם יהיה בהשגחה, אבל ככה אפשר לעבור גמילה כמו בן אדם.
שאולי לב רן: כלומר אתה מגיע לפעולה רפואית ששמה גמילת יום לאלכוהול, לתרופות מרשם, מגיע בבוקר, מי יסרב?
שאולי לב רן: עוד יסרבו, יש עוד הרבה סיבות לסרב, אבל המטרה שלנו זה להוריד את החסמים והרבה יותר יבואו לגמילת יום מאשר לנסוע לאשפוזית שאנחנו לא היינו נוסעים אליה, איפה שהוא בצפון הארץ או בדרום הארץ.
שאולי לב רן: זה מה שאנחנו שוברים עליו את הראש כל הזמן, כלומר איך לעשות את זה בדרך שבעיקר תנגיש.
מיכל וונש: הנושא הזה של תרופות מרשם, צריך להבין אותו, כי לקח לי זמן.
מיכל וונש: כאילו אחד מעשרה, אז אם אחד מעשרה אז קודם כל כולנו מכירים אנשים מכורים, כולנו.
מיכל וונש: בכל מניין יש מישהו מכור, אבל כשאתה אומר תרופות מרשם, זה מין שינוי תפיסתי שאתה אומר, וואו.
מיכל וונש: אז זה לא חייב להיות אלכוהול.
שאולי לב רן: אגב, הקטע הפסיכי ביותר פה שמי רושם לו תרופות מרשם?
שאולי לב רן: הרופא בקופת חולים.
שאולי לב רן: ברגע שאדם התמכר הוא כבר לא אחראי, בגלל חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
שאולי לב רן: אין פרדוקס גדול מזה.
שאולי לב רן: כלומר אני רשמתי, מרגע שהוא התמכר אני אומר, אוה, sorry, באמת צר לי, אמרו לי שלמשרד הבריאות יש מרכזים.
שאולי לב רן: יוצר הבעיה אינו פותר הבעיה.
שאולי לב רן: זה לוקסוס שלאף אחד לא צריך להיות.
אליהו ברוכי: יכול להיות שהוא אפילו לא בודק שישנה בעיה, הוא רושם ורושם ורושם.
שאולי לב רן: לא, אפילו לא אכפת לו כי הוא לא ישלם את המחיר על זה.
אליהו ברוכי: הוא לא יודע.
אליהו ברוכי: היום המטופלים מזמינים את המרשם באפליקציה.
שאולי לב רן: לגמרי, זה יגיע אליך באפליקציה.
אליהו ברוכי: הוא אפילו לא רואה אותך, אתה - - - המרשם במחשב שם, חודש חודש חודש חודש, הוא לא בודק אם צריך או לא צריך, איפה זה אוחז?
שאולי לב רן: הוא גם לא מחויב לבדוק.
אליהו ברוכי: הוא לא מחויב.
מיכל וונש: אגב - - - רגולטורי, צריך אולי לשנות.
שאולי לב רן: צריכים לשנות, אבל - - -
אליהו ברוכי: את מה לשנות?
מיכל וונש: את אחריות הרופא לבדוק לפני שהוא נותן, במינון.
שאולי לב רן: כלומר יש כאן חוסר איזון כוחות בין משרד הבריאות וכיפוף הידיים למול הקופות.
שאולי לב רן: זה לא שבקופות איש הישר בעיניו יעשה, אבל בערך.
שאולי לב רן: קופת חולים כללית, עם 4.5 מיליון מבוטחים לא מתכופפת נורא מהר, אבל למקום כמו הוועדה יש כן את המנדט לדרוש לפחות נתונים, לדרוש איזה שהיא תוכנית פעולה - - -
אליהו ברוכי: ארגון מחדש כל מיני דברים.
אליהו ברוכי: היום, אני אומר עוד פעם, בן אדם מזמין את המרשם שהוא מכור לו באפליקציה בטלפון, הרופא אפילו לא בודק אותו, הקופות רוצות מה שנקרא, יאללה, קח, לך תמשיך, לשכור כמה שפחות מקומות, לתת טיפול לכמה שיותר אנשים ו –
שאולי לב רן: ובסוף הם משלמים את המחיר.
שאולי לב רן: לכן אני אומר סוף מעשה במחשבה תחילה.
שאולי לב רן: טוב היה למנוע, אבל גם אם לא, שלפחות יגיעו למקום מכובד.
שאולי לב רן: - - - הציל אותך, שזה נכון שהוא התחיל כחבר והפך לאויב, אם אני אמביוולנטי, ככל שהחסם יהיה יותר גבוה נתייאש בשלב מוקדם יותר.
שאולי לב רן: לכן רואים את תפקידנו בלהוריד את החסם, כמה שיותר בקלות.
שאולי לב רן: כן צריך להזכיר שבכל - - - הכשרה, המשמעות היא שיש לנו כל שנתיים מחזור של 20 מטפלים שמגיעים, צוות בכיר שמכשיר אותם ומטרתנו שיפתחו עוד ועוד ועוד כאלה.
שאולי לב רן: אנחנו לדוגמה יצרנו הסכם לפני שנתיים עם בית חולים רמב"ם, אני אישית הבטחתי להנהלת בית החולים, זה עלה וזה ירד, ואמרתי התחייבות שלי שהפסיכיאטרית, ששמה לימור גבעון, שהיא מסיימת בדצמבר, שאתם שולחים, זה לא רק שאני לא מפתה אותה להישאר אצלי, על גופתי המתה היא תישאר.
שאולי לב רן: אני רוצה שהיא תפתח מרפאה מתחרה ברמב"ם, אני רוצה שיפתחו בשיבא.
אליהו ברוכי: המטרה שהיא לא תישאר.
שאולי לב רן: אני מתחייב שהיא לא תישאר, כי המטרה שלנו זה שכל מי שמסיים כאן יפתח יפתח יפתח.
מיכל וונש: להציף את השוק.
שאולי לב רן: להציף את השוק.
שאולי לב רן: מענה מקצועי ברוח מסוימת.
שאולי לב רן: יש בעיית משאבים לכל אחד מהדברים האלה, אבל לכן הרעיון של מרפאת הכשרה חשוב.
שאולי לב רן: אנחנו לא מתיימרים להביא טיפול לרבבות, אנחנו לא יכולים.
שאולי לב רן: מטופלים כאן בכל רגע נתון 240-230 איש.
שאולי לב רן: שזה לא יישמע לא טוב, אבל הם לא המוקד, המטפלים הם המוקד כי המטפלים מאפשרים את הפירמידה, שאם נכשיר 100 מטפלים ולכל אחד יש 100 מטופלים, זה כבר - - - אלה מספרים.
מיכל וונש: גם לזה יש ערך בסביבת העבודה.
שאולי לב רן: אלה אנשי מקצוע.
שאולי לב רן: אנחנו מנסים למתג את התחום בתור תחום אטרקטיבי למטפלים, כמו שצריך לעסוק בהוראה, כמו שצריך לעסוק בדברים אחרים.
אליהו ברוכי: אתם מכשירים וגם מטפלים במשך הזמן, תוך כדי הכשרה?
שאולי לב רן: כן, אבל חצי מהזמן בהכשרה וחצי מהזמן בטיפול.
שאולי לב רן: כן, זה נע בין לבין.
שאולי לב רן: זה איזון של זמנים.
שאולי לב רן: בדיוק עברתי עם בתי, ביום חמישי עברנו בת מצווה, אנחנו שרים בכל יום שישי אשת חיל, הם רואים את המילים, אבל זה שיר מעט מורכב, 'מרבדים עשתה לה' אז ילד בן שבע, שמונה, לא יודע מה זה מרבדים עשתה לה.
מיכל וונש: שש וארגמן.
שאולי לב רן: בדיוק, אז זה באמת לעבור, כי לא מבינים, מה יש לך כל שבוע, ועוד עם המבט לאישה מה שנקרא, אז זה המקום שבו אולי אני אחבר את זה בכוח להתמכרויות, אולי כן בכוח, אחת הבעיות בהתמכרויות, שאתה לא חושב כל פעם מחדש, זה נהיה אוטומטי.
שאולי לב רן: כשמשהו נהיה אוטומטי אתה מאבד כל יכולת להעניק לו משמעות ותוכן, אז אני בעיקר חוויתי דרך האירוע הזה שכשאתה לוקח משהו אוטומטי וכשאתה פתאום מתעכב דבר דבר אז יש לזה משמעות.
שאולי לב רן: זה חלק ממה שאנחנו מנסים לעשות כאן, לשבור את האוטומטיות, לצורך העניין.
מיכל וונש: זה נורא מעניין שאתה אומר את זה, כי אנשים שפגשנו עד כה, אנשים שמדברים נורא מרגש, זה גם על זה שהם לא לוקחים שום דבר כמובן מאליו.
שאולי לב רן: אחד התרגילים הבסיסיים שיש בעולם התמכרויות זה מחברות, זה תרגיל של אסירות תודה, וזה תרגיל חשוב, כי אנחנו לוקחים כמובן מאליו הרבה דברים, במובן מסוים גם כש - - -
מיכל וונש: בעצם 'מודה אני'.
שאולי לב רן: בדיוק זה מודה אני וזה גם אפילו - - -
מיכל וונש: אבל כשאומרים 'מודה אני' אוטומטית ולא חושבים על זה אז 'מודה אני', כמו שהוא אמר 'שש וארגמן', אבל מודה אני.