GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרה קלימי: בתפקידי הקודם, כשהייתי רכזת קבלה, אין סוף פעמים הייתי מתקשרת לבנות בבוקר כדי להעיר אותן, ממש יום אחרי יום.
שרה קלימי: בסיזיפיות כזאת, עד לרגע שהיא בכלל שומעת את הטלפון שלה ונעמדת על הרגליים.
שרה קלימי: ואז להגיע לקופת חולים וכו' והרופא כן נותן את ההפניה ולא נותן את ההפניה.
מיכל וונש: זה נשמע לי חסר - - -
יוסף טייב: צריך שחלק מהצוות פה יובילו.
איריס נהרי: אני חושבת שהחשיבה צריכה להיות שברגע שמישהו אומר 'הנני' לוקחים אותו יד ביד - - -
מיכל וונש: בדיוק, אין חסמים, שלא יהיו חסמים.
איריס נהרי: אם יהיו בדיקות והכול הוא לא יגיע.
מיכל וונש: אז איך מגיעים לדבר הזה?
מיכל וונש: איפה החסם?
קריאה: אנחנו כפופים להנחיות של משרד הבריאות.
איריס נהרי: אנחנו כפופים למשרד הבריאות גם בקהילות הטיפוליות.
מיכל וונש: קודם כל משרד הבריאות צריך לקחת את זה.
איריס נהרי: ניידת מתניידת.
איתן אקשטיין: מצוין, עם צילום חזה, עם הכול.
איריס נהרי: הם חוששים מהדבקה, הם חוששים מכל מיני דברים.
איריס נהרי: אפילו שיהיה איזה שהוא חדר מעבר.
איתן אקשטיין: ניידת, ניידת.
איריס נהרי: אבל זה משרד הבריאות.
שרה קלימי: לא, ניידת תפחיד אותם.
איתן אקשטיין: לא, ניידת, לא ניידת משטרה, ניידת שתבוא לפה.
איתן אקשטיין: באותו יום קליטה יעשו בדיקות.
מיכל וונש: כל כך פשוט נשמע.
מיכל וונש: לכאורה נשמע כל כך פשוט.
יוסף טייב: יום קליטה, כמו בבקו"ם.
יוסף טייב: חייל שמגיע, עושים לו את כל הבדיקות ביום אחד.
יוסף טייב: זה ניתן לעשות, זה עניין של רצון.
נעם כץ: זה מכשול משמעותי שאנחנו מתמודדים איתו אפילו בנושא של קלט של דרי רחוב שהרבה מהם בעצמם - - -
איתן אקשטיין: בדיוק, שם זה הכי קשה.
נעם כץ: שגם שם אנחנו מחויבים בבדיקות מסוימות לפני שנכנסים וזה בעצם מציב לנו מחסום.
נעם כץ: מצד אחד יש לנו אדם ברחוב שאנחנו רוצים שהוא לא יהיה ברחוב, מצד שני אנחנו מחויבים בכל מיני בדיקות.
נעם כץ: זה כבר שם אותנו שנצליח להביא אותו לקלט כנראה רק בעוד איזה שהוא זמן.
איתן אקשטיין: כשיבוא עם מחלות קשות יותר זה יעלה למשרד הבריאות פי חמישה.
מיכל וונש: בסדר, אז נדבר עם שר הבריאות עם הדבר הזה.
שלומי סבג: אני גם רוצה להוסיף משהו לסיום.
שלומי סבג: אני אתחיל עם משהו שפתחתי איתו, בקצרה.
שלומי סבג: אני עורך דין במקצועי וסמנכ"ל כאן בעמותה ואני רוצה לחזור בקצרה על נקודה שפתחתי איתה לגבי הנושא של מכרז הנוער ובכלל.
שלומי סבג: בכדי שאנחנו פה, נניח, בשנה הבאה או עוד שנתיים ונמשיך לקיים את הדיון על נערות חרדיות שמטופלות כאן בעצם התנאי הבסיסי שלרטורנו יתאפשר להמשיך ולקיים נניח את המסגרת הזו של נערות.
שלומי סבג: צריך להבין, זה מקום ש-20 שנה כבר מטפל בנערות ומטפל באנשים שמגיעים מהמגזר החרדי.
שלומי סבג: למגזר החרדי והדתי יש כללים מאוד מאוד מסוימים, צריך אישורים, צריך אוכל מיוחד, צריך הפרדות, צריך כיסויי ראש.
שלומי סבג: כל הדברים האלה רטורנו זה המקום שנותן את זה באופן בלעדי בארץ.
שלומי סבג: ברגע שמערימים עלינו קשיים במכרזים, נניח לצורך הדוגמה רוצים לקחת את אשכול הנערות ולאחד את כל הנערות בארץ למסגרת אחת זה אומר שנערות חרדיות לא יגיעו לשם.
שלומי סבג: זה אומר שרטורנו החל מהמכרז הבא תפסיק לטפל בנערות חרדיות.
שלומי סבג: זה גם בא לידי ביטוי במכרזים אחרים, אבל במכרז הנוכחי הזה זה דבר שהוא מאוד מאוד חשוב לנו.
שלומי סבג: הדבר השני שאני כן אשמח לעזרה זה הנושא של הארכת תוקף המכרזים.
שלומי סבג: כרגע המכרזים שלנו הם לשנתיים, לשנה ועוד שנה.
שלומי סבג: זה גורם למצב של חוסר יכולת בהשקעה לטווח ארוך, זה אומר שכל כמה שנים אנחנו מוצאים את עצמנו בפני מכרז חדש, התמודדות חדשה, קשיים, לבטים, שאלות קיומיות שאנחנו לא מצליחים לענות עליהן.
שלומי סבג: זו גם מסגרת מאוד מאוד יקרה לטיפול, יש פה המון המון עובדים, יש פה 150 עובדים, יש פה מספר גדול של מטופלים.
מיכל וונש: מה האורך של מכרז בהקשרים אחרים, שאפשר להקיש מהם?
איריס נהרי: מכרזים זה לחמש שנים.
מיכל וונש: אז למה ההבחנה הזאת?
מיכל וונש: הוא אומר שזה לשנתיים עם חידוש לשנה.
שלומי סבג: זה תלוי במכרז עצמו.
שלומי סבג: נניח לרטורנו, בגלל הנישה הייחודית של רטורנו, שזה למגזר החרדי, אז נניח אולי אפשר לשקול איזה שהוא פטור ממכרז לגבי הנישה הזאת, כי אין לנו עוד איזה שהוא מקום בארץ ואנחנו המקום הייחודי שמטפל בזה.
שלומי סבג: ואני אומר את זה רק בצריך דיון.
שלומי סבג: אנחנו נשמח כאמור שהמכרזים יהיו לחמש שנים עם אופציה להארכה.
מיכל וונש: אבל אתם אומרים שהם לחמש שנים.
מיכל וונש: אני רוצה לחדד את זה.
שלומי סבג: המכרז של החרדים לא היה לחמש שנים.
שלומי סבג: המכרז הממשלתי הוא לשנתיים או לשלוש שנים עם אופציה להארכה, שזו תקופת זמן מאוד מאוד קצרה, ואז כל הזמן השאלה אם מאריכים או לא מאריכים.
מיכל וונש: מי קובע את אורך המכרז?
איריס נהרי: ועדת מכרזים.
איריס נהרי: יש הרבה פעמים, לפי חוק מכרזים, יש בהתחלה בין שנה לשנתיים, אחר כך כלח פעם מאריכים, הגורם המקצועי.
איריס נהרי: המכרזים הם לחמש שנים וכל חמש שנים צריך לכתוב מכרז חדש, כי השטח משתנה - - -
מיכל וונש: לא, זה ברור לי, אבל פה אומרים לנו שיש איזה שהיא הפרדה בין - - -
איריס נהרי: אם הכול בסדר אז זה כל חמש שנים.
שלומי סבג: יש נקודת יציאה כל שנה באופן עקרוני.
מיכל וונש: אז לזה אתה מתייחס?
שלומי סבג: כן, יש שאלה, אחרי שנתיים נניח של מכרז, שאלה אם ממשיכים להאריך לנו.
מיכל וונש: שזה אלמנט הפיקוח.
שלומי סבג: בעיקר בפיקוח מבקשים - - -
מיכל וונש: אני מבינה את הצורך באלמנט הפיקוח, כיוון שצריך לבדוק ולוודא שכל מה שהבטחת שאתה עושה אתה עושה.
שלומי סבג: אבל מצד שני אנחנו צריכים אלמנט - - -
מיכל וונש: הוודאות.
מיכל וונש: אני מבינה שיש פה איזה שהוא פער בין אלמנט הפיקוח לאלמנט הוודאות, אבל באופן עקרוני - - -
שלומי סבג: את יודעת מה יקרה עוד שנתיים - - -
מיכל וונש: אני מבינה, אבל אם אתה עומד בתנאי המכרז אתה יכול להניח שיש חמש שנים.
שלומי סבג: אפשר להניח - - - אבל זאת הנחה שהיא בעייתית והיו לנו בעיות עם ההנחה הזאת בעבר.
שלומי סבג: העניין הוא שההארכה היא לא אוטומטית, היא מותנית בכל מיני אישורים ואנחנו לא יודעים מה יקרה.
מיכל וונש: הרב אקשטיין, אתה יכול לחדד לי את הנושא הזה?
איתן אקשטיין: בוא נאמר ככה, כשאנחנו עומדים בפני השקעות אנחנו רוצים לקחת בחשבון לא שנתיים או שלוש שנים, ואנחנו משקיעים הרבה.
איתן אקשטיין: אנחנו נמצאים במקום, למשל זה מקום ש - - - אני חושב שדווקא עכשיו כן התחיל איזה שהוא דיון יותר – דרך אגב, מה שאני אומר זה לא רק לגביי, זה לגבי כל הקהילות הטיפוליות.
איתן אקשטיין: אני כן חושב שצריך למצוא איזה שהוא מנגנון שיגיד שאם לא תהיה קטסטרופה בניהול ובהתנהלות אז כן המכרז יהיה לחמש שנים.
איתן אקשטיין: אנחנו כן חייבים את השקט הזה כדי שנוכל להשקיע את כל מה שמשרד הרווחה דורש מאיתנו, ובצדק.
איריס נהרי: בגדול זה מה שהמשרד אומר כל הזמן, שאם הכול בסדר והכול תקין מכרזים הם לחמש שנים והפרוצדורה המנהלית שאנחנו נדרשים לוועדת מכרזים, כל שנה להאריך, אנחנו עושים את זה.
מיכל וונש: אני יכולה לדמיין שעל בסיס מבחן העבר, זאת אומרת אם מקום עושה את עבודתו 20 שנה, אז אלמנט החשדנות נניח יכול לרדת עם כל שנה של פעילות שמוכיחה את עצמה כדי לתת עוד שנת ודאות למקום שהוא יודע שהוא יכול לתכנן חמש שנים קדימה ולא לחשוש.
מיכל וונש: יכול להיות שיש פה מקום לאיזה שהוא שיח.
מיכל וונש: הרבה פעמים מה שקורה בוועדות - - -
יפעת זיידס: אני יפעת, אני יועצת משפטית במינהל תכנון במשרד הרווחה.
יפעת זיידס: אני לא מתעסקת במכרזים, אבל אני משערת לעצמי שהרעיון הוא איזה שהוא רעיון של איזונים.
יפעת זיידס: מצד אחד לאפשר לעמותה להתנהל לטווח ארוך ומצד שני זו חובתנו לוודא - - -
יפעת זיידס: כשאת אומרת רמת החשדנות תרד, אני רוצה לקוות שהיא לא תרד, לא בגלל החשדנות, אלא רמת הפיקוח.
יפעת זיידס: אני קוראת לזה פיקוח ולא חשדנות.
מיכל וונש: לא, אז אני אומרת שהפיקוח חשוב, אבל תחושת החשדנות היא לא טובה, היא לא בריאה.
יפעת זיידס: אם היינו נותנים עשר שנים ולא חמש שנים ההנחה צריכה להיות שאם יש כשלים בתפקוד אנחנו נעצור את זה.
יפעת זיידס: ודאות של 100% לא קיימת.
יפעת זיידס: ושוב, זו באמת שאלה של איזונים.
מיכל וונש: אני חושבת שזה חשוב.
שלומי סבג: אגב, עם משרד הבריאות יש לנו מכרז עד 2023, זה קורה.
שלומי סבג: בכל מקרה במכרז, בכל הליך של מכרז, אפשר להגיד שלמשרד שמור שיקול הדעת לסיים את זה בכל עת.
שלומי סבג: ואם קובעים מכרז לחמש שנים, שהוא גם ייתן לנו איזה שהיא ודאות לטווח ארוך, אז לדעתי זה גם הדבר הכי נכון לעשות.
מיכל וונש: אתה אומר לשנות את התפיסה, להגיד חמש שנים אלא אם.
שלומי סבג: כן.
שלומי סבג: זה משרד הבריאות עשה.
יפעת זיידס: אם יורשה לי, אני חושבת שמה שצריך להיות מאוד ברור במכרזים זה מה הקריטריונים שבהתקיימם - - -
מיכל וונש: השקיפות הזאת בעיניי, אני יוצאת מתוך הנחה שזה קיים ואני לא יודעת אם זה קיים.
יפעת זיידס: גם העמותה תדע שאם היא מתנהלת בהתאם לקריטריונים ואין באמת משהו - - -
מיכל וונש: זה נכון לגבי כל מערכת מכרזית.
יפעת זיידס: נכון, הם צריכים להיות ברורים.
יפעת זיידס: אני לא אומרת שהם צריכים להיות בהכרח רק בקיצון, שרק אם קטסטרופה קורית - - -
מיכל וונש: אני מאוד אוהבת שזה קורה בוועדות, כי אני חושבת שזה פה מקום לשיח, לחדד את הדבר הזה ובאמת לזקק פה את האפשרות.
מיכל וונש: אני לא חושבת שצריך פה את הוועדה בהכרח.
איריס נהרי: אבל אני חייבת לחדד משהו.
איריס נהרי: ברשותכם, לחדד.
איריס נהרי: יש במכרז פיקוח מכרזים שמחייב.
איריס נהרי: יש גם את החוק ואת התקנות שאנחנו עובדים על פיהם ויש פיקוח וגם הפיקוח השוטף שלנו, הכול שקיף, הכול כתוב, הדוחות מוגשים למסגרת, אלינו למטה, הכול נאמר.
איריס נהרי: וגם אם יש כשלים ודברים שהם צריכים לתקן ותיקון ליקויים וכדומה, הכול ידוע.
איריס נהרי: זאת אומרת זה לא משהו שפתאום מגיע בהפתעה.
איריס נהרי: שזה גם חשוב להדגיש ולהגיד את זה.
מיכל וונש: שלומי, יש לך עוד משהו להעיר על זה?
איתן אקשטיין: לא, זה בסדר.
איתן אקשטיין: כמו שאמרת, יש את המתח הנורמלי שאנחנו מוצאים את האיזון הנכון.
מיכל וונש: כך נראה לי.
מיכל וונש: עוד משהו שלא העלינו פה בבוקר החשוב הזה שמישהו רוצה שגם נציף פה, וגם נשקול להמשך שיח או דיון בוועדה בהמשך?
איריס נהרי: אני רוצה להגיד משהו מאוד חשוב, הסיורים מאוד חשובים, אנחנו נמשיך בהם, אני חושבת שגם מה שחשוב זה להגיע ליחידות הטיפול בהתמכרויות ולמרכזי היום.
איריס נהרי: כי אם אנחנו מדברים מתוך השירות שלנו כ-14,000 מטופלים בשנה, אז בקהילות הטיפוליות יש בין 1,000 ל-1,500, במרכזי היום וביחידות יש את ה-12,500 ואנחנו כל הזמן מייצרים את הרצף הטיפולי בין היחידות שלנו.
איריס נהרי: יש שירותי מבחן, שב"ס, רש"א וכל הגופים שאנחנו עובדים איתם, אבל גם להגיע ליחידות שלנו, מעבר לקהילות, זה מאוד מאוד חשוב, לדעתי.
מיכל וונש: זו דלת הכניסה?
איריס נהרי: זה הרבה פעמים דלת הכניסה, המטופל מגיע למקום מסוים, חוזר למקום מסוים.
איריס נהרי: יש לנו נהלים, יש לנו רצף, המפקחים גם מאוד מאוד עסוקים בתוך הרצף, כי מאוד חשוב הקהילות הטיפוליות, אבל הן נותנות מענה לקצה הרצף והמטרה היא גם לייצב ולהגיע בחזרה לעיר המגורים ולתת את הרצף של היחידות.
איריס נהרי: זה מאוד מאוד חשוב גם.
מיכל וונש: אני ביקשתי מהצוות המדהים שלי, שאני מאבדת את הזמן תמיד, אני לא יודעת אם כולם יודעים, אבל היום בכל הארץ מקדישים עשר דקות בהסברה על הנושא של הפרשה שקרתה באילת.
מיכל וונש: אני לא יכולה לדמיין מקום - - -
איתן אקשטיין: הקדשנו לזה שעתיים.
מיכל וונש: אני בטוחה.
מיכל וונש: אז אם אנחנו נוכל לעשות פה, כשתגיע שעה 12:00 ובכך בעצם נסכם את הדיון שלנו, ובעצם אני אבקש גם שאתם תיתנו את דעתכם, אני חושבת שלכם יש הרבה יותר מה לתרום לי, אנחנו רואים פה, רק בגיבורות שפגשנו הבוקר, זה במקרה אילת וזה במקרה בשבוע שעבר וזה במקרה הסיפור הזה, אנחנו ראינו את זה.
מיכל וונש: אני לא יודעת אם צריך להקדיש לזה אפילו את עשר הדקות, אבל אם מישהו רוצה לומר או מישהי רוצה לומר משהו נוסף על הנושא הזה של באמת – אני אומרת שזה רק סימפטום של כל הדברים שאנחנו מדברים עליהם, מה שהיה באילת בשבוע שעבר.
איתן אקשטיין: אני חושב שזה עולם התוכן שלכם.
איתן אקשטיין: אני חושב שהסיפור של אילת זה סיפור שכל נערה לפחות עשר פעמים, אם לא יותר - - - זה רק הסיפור שיצא לתקשורת.
מיכל וונש: זה רק במקרה הגיע לתקשורת, ככה ניחשתי לגבי זה, הרב אקשטיין.
איתן אקשטיין: בוודאי, בוודאי.
איתן אקשטיין: שהבנות מרגישות אשמה, כי מצד אחד הן לא בטוחות אם הן אשמות בזה או לא אשמות בזה, אם הן הזמינו את זה או לא הזמינו את זה, אם רק רצו עם אחד, רצו עם שניים ונהיו 17.
איתן אקשטיין: כאילו בלבול נורא ובסיכומו של דבר מדובר בילדות שאין להן שליטה, תהליך החשיבה שלהן, הכול הכול נעצר.
איתן אקשטיין: ולצערנו הרב, אנחנו יודעים, זה היה הבסיס וימשיך להיות הבסיס, ועכשיו זה יהיה עם הרבה יותר לגיטימציה ולגליזציה, אבל אין ספק שאנחנו נזכה לראות הרבה מאוד מקרים כאלה, כי ילדה שמשתכרת וילדה שמעשנת היא באמת לא יודעת מה היא עושה עכשיו והיא בטוחה שמה שהיא עושה זה מה שהיא רוצה וכשהיא מתפקחת היא מבינה שמה שהיא חשבה שהיא רוצה היא ממש לא רצתה לעשות את זה.
איתן אקשטיין: אני חושב שזה בדיוק, כבר דיברנו על זה שעתיים.
מאור ציון: לא, השאלה, אני אנסה לכוון קצת את השאלה, אם יש כלים שיושבת ראש הוועדה, מיכל, יכולה לעשות מבחינה פרלמנטרית, אני אתן דוגמה, אולי להגביל את גיל הצריכה של אלכוהול ל-21.
מאור ציון: זאת אומרת אם יש לכם איזה שהיא מחשבה.
איתן אקשטיין: אני חושב שצריך לצאת בהכרזה שאסור להיאנס, זה יעזור?
מיכל וונש: אני אגיד על זה משהו.
מיכל וונש: קודם כל תודה, מאור, זה חשוב מאוד, אבל אני חושבת שהמחשבה פה היא קשורה בעצם למה שאנחנו עושים פה בוועדה, כיוון שזה רק התוצאה של הכשלים שלנו כחברה.
מיכל וונש: זאת התוצאה, היא אחת מני רבות ורבים.
מיכל וונש: אנחנו שמענו על זה בכל מקום שהגענו אליו לבני נוער, היום שמענו על שלוש, כל מי שדיברה הבוקר דיברה על זה שבמסגרת האופציות, בסל הכלים שלה, מכירת הגוף שלה הייתה כלולה כדי להתמודד עם ההתמכרות.
איריס נהרי: אני חייבת, סליחה שאני אומרת את זה, כי עוד פעם יש שיח מסוים ודיברנו על זה.
איריס נהרי: נכון שאפשר להתמקד באותה נערה שהשתמשה בחומרים ובאלכוהול, אבל צריך גם להתמקד באותם 30 שהרשו לעצמם להגיד – להסתכל לא רק על הקורבן אלא גם על המקרבן.
איריס נהרי: שאת השיח הזה, כמו בנשים מוכות, שהן צריכות ללכת למעון - - -
איתן אקשטיין: שסביר להניח שגם הם השתמשו, דרך אגב.
איריס נהרי: בסדר, אבל צריך לקחת גם את האנשים האלה שהם האחראים ולנהל את השיח.
איתן אקשטיין: ודאי.
איתן אקשטיין: אנחנו, דרך אגב, מטפלים בשני הצדדים.
איתן אקשטיין: כשדיברנו בסמול טוק עם ישראל, אנחנו עכשיו התחלנו לטפל פה בפוגעים ובצרכני זנות.
איתן אקשטיין: עכשיו, צרכני זנות הם אנשים שמשלמים על זה כסף, הם עושים עסקה, הם לא פוגעים, מבחינתם כאילו.
איתן אקשטיין: רק כשהם הגיעו לפה פתאום הם קלטו שהם פוגעים, והם פוגעים כי הם נפגעו בעצמם.
איתן אקשטיין: הכול זה מעגלים נוראיים של נפגע, פוגע נפגע פוגע וכלפי חוץ זה נראה שהכול סבבה והם נמצאים במסיבה אחת גדולה.
איתן אקשטיין: זה ממש לא ככה.
איתן אקשטיין: אני חושב שכל החשיפה הזאת, של כל מה שאנחנו עושים משני הצדדים, גם הבנים וגם הבנות, מראה את הטרגדיה.
איתן אקשטיין: כולם קורבנות בסוף של דברים שקרו להם, אין ספק.
מיכל וונש: ובסוף, אולי עם זה נסכם, זה שוב פעם הסיפור של העגלה הערופה, כי ידינו לא שפכו את הדם הזה, זה אנחנו.
מיכל וונש: ידינו זה כבר אנחנו.
מיכל וונש: פה אני לוקחת מאוד ברצינות את מה שאמרתי לבנות הגיבורות ולגברים שמטופלים פה, שעוד לא דיברתי איתם אמנם הבוקר, אבל דיברתי איתם במקומות אחרים, בסוף הם לוקחים את האחריות האישית, בסוף הגיבורים האלה לוקחים את האחריות האישית, הם עושים את כל מה שהם יכולים.
מיכל וונש: זה לא אומר שהם לא ייפלו שוב ושזה לא יקרה שוב, אבל השאלה היא פה, פה, בדיונים האלה, בוועדה הזאת, זה מה האחריות שלנו, של כל אחד מהגורמים סביב השולחן, שלנו בכנסת, של הוועדה הזאת, כדי שאנחנו נוכל לומר ידינו לא שפכו את הדם הזה.
מיכל וונש: לשם אני לוקחת את זה.
מיכל וונש: וקודם כל על עבודת הקודש שאתם עושים, אני לא יודעת מאיפה להתחיל להודות לכם וברור לי, גם כשאני שואלת את השאלות הקשות מגורם כזה או אחר, זאת הכוונה שלי לפחות, שזה רק לחדד את המקומות שביניכם, בתווך, שבין הגורם הזה לגורם הזה, וברור לי שכשיש הרבה מאוד גורמים אז הרבה יותר דברים נופלים בין הכיסאות וזאת האחריות שלנו, זאת האחריות הפיקוחית שלנו בכנסת באמת לחדד ולזקק ולשפר את שיתוף הפעולה הזה, אבל שחלילה זה לא אף פעם יישמע, אם זה מה שאני יכולה לסכם איתו את הדיון הזה, שאנחנו מתוך של ביקורת על עבודת הקודש הזאת.
מיכל וונש: אני יודעת שכל מי שיושב בכל דיון שאני מגיעה אליו, בין אם זה הנערים והנערות שעושים את העבודה שלהם, ובין אם זה כל הגורמים המטפלים, מכל משרד שהוא, מכל מסגרת שמגיעה ועושה את עבודת הקודש הזאת, מכל גיל, וברור לי שכל מי שהגיע למקום הזה עושה את זה מתוך מקום של עבודת הקודש.
מיכל וונש: וכל התפקיד שלנו, מבחינתי, חבר הכנסת טייב, אני בטוחה שיסכים איתי, זה איפה אנחנו לוקחים את האחריות שלנו כדי שאנחנו נדע שאנחנו עשינו את העבודה שלכם כדי לחבר ביניכם ולטייב את הדבר הזה לטובת באמת האחריות שלנו.
מיכל וונש: הרב אקשטיין, הדבר הזה שיש לך פה - - -
איתן אקשטיין: יש לנו, לא לי.
מיכל וונש: אני יודעת.
איתן אקשטיין: כולנו פה רק שליחים.
מיכל וונש: כן, נכון.
מיכל וונש: אז כולנו רק שליחים ואיך אנחנו באמת באמת נושאים בשליחות הזאת בעוז ובענווה לטובת הנערים והנערות.
מיכל וונש: אני חושבת שבזה נסכם.
מיכל וולדיגר: אני רוצה להוסיף מילה.
מיכל וולדיגר: אני חושבת שהגוף המחוקק, שאני נכחתי בלא מעט דיונים עד היום, הנושא של החירות, היום המילה חירות היא מאוד פופולרית וחירות האדם והחופש ויכולת בחירה והאשפוזים הכפויים זה דבר אסור כי אנחנו לוקחים - - - אולי זה יישמע קצת שאני צינית - - -
מיכל וונש: את אומרת את זה כמשפטנית, אני יודעת.
מיכל וולדיגר: לא, אני מבינה לגמרי שחירות האדם היא דבר נורא נורא חשוב, אבל אני חושבת שאיבדנו קצת את האיזון.
מיכל וולדיגר: כשצריך לדון על לאשפז בכפייה או לאשפז פה, גם פה בסך הכול לא נותנים להם לצאת ואומרים להם לא לצאת, מגבילים פה את הלכאורה חירות, אבל זה נורא חשוב, ובדיונים שאני שמעתי אז מדברים על כן, אז הוא, גם אם הוא חולה, וההיגיון שלו לא בריא, משהו שם נדפק בקופסה, בין אם באופן קבוע ובין אם באופן רגעי, אז לא, עדיין אם הוא רוצה משהו אז הרצון שלו גובר על טובתו.
מיכל וולדיגר: אני שומעת את זה באו"ם ואני שומעת את זה – אני אומרת, רגע, חברים, איבדנו את האיזון.
מיכל וולדיגר: גם בכנסת, איבדנו פה את האיזון ואנחנו נותנים יותר מדי חירות לרצון של בן אדם בלי להבין באמת אם מה שבעצם מגביל את החירות זה לא הכפייה שלנו אלא זה המחלה או ההתמכרות שהיא מחלה.
מיכל וולדיגר: זו השליחות שלכם, למצוא את האיזון הנכון.
מיכל וונש: את צודקת, מיכל.
מיכל וונש: מיכל, את אומרת דברים מאוד מאוד חשובים ואני אגיד שחירות היא באה עם אחריות ואם אין לך את היכולת לקחת את האחריות אז גם לא יכולה להיות לך חירות.
מיכל וונש: זה תפקידה של חברה מתוקנת, לדעת.
מיכל וונש: כמובן ששתינו מבינות שהאיזונים פה הם מאוד מאוד עדינים.
איתן אקשטיין: אין הבדל אם בן אדם מחליט מבחירה חופשית להתאבד כשלא נותנים לו, לבין בן אדם שמחליט מבחירה חופשית להתאבד לאט.
איתן אקשטיין: מה ההבדל?
איתן אקשטיין: זה אותו דבר.
מיכל וונש: אז לא סיכמנו על איזה מקום שמח ומעודד, אבל אתם באמת בתוך עבודת הקודש.
איתן אקשטיין: תודה רבה.
מיכל וונש: תודה לכם.
מיכל וונש: ובבקשה להציף אלינו את הנושאים ואנחנו נדאג לקיים את הדיונים שהעלינו פה.
מיכל וונש: בוקר טוב לכולם.
מיכל וונש: תודה שהגעת חגי.
מיכל וונש: טוב, אנחנו כהרגלנו נפתח בסרטון שמכניס אותנו תמיד לאיזושהי אווירה של הבנה שאנחנו לא מדברים או עוסקים רק בתיאוריה, אלא בחיים עצמם.
מיכל וונש: נפתח בזה ונמשיך מכאן.
מיכל וונש: בוקר טוב לכולם לכל מי שנמצא בזום.
מיכל וונש: סליחה על העיכוב.
מיכל וונש: אני אומר בינתיים חגי, אנחנו בעצם יזמנו את הישיבה הזאת בעקבות הפגישה הראשונה שקיימה הוועדה, ונציגה ממשרדך העלתה בפנינו את התופעה בעיצומו של החופש הגדול.
מיכל וונש: בינתיים אנחנו כבר לקראת עיצומה של פתיחת שנת הלימודים, אבל היא תהיה מעט שונה באופייה, או הרבה מאוד שונה באופייה, לכן, מתוך המשך החשש, ומתוך הנושא הזה נצא לדיון הכללי יותר בנושא ההתמכרויות.
מיכל וונש: תודה, תודה רבה.
מיכל וונש: אז קודם כל תודה לחגי רזניק שהצטרף אלינו הבוקר.
מיכל וונש: תודה לכל מי שנמצא בזום.
מיכל וונש: הסרטון הזה נועד רק להמחיש לנו.
מיכל וונש: בפתיחת הדיונים של הוועדה מיצבתי את נושא ההתמכרויות שדרכו, דרך הפריזמה של ההתמכרויות, אנחנו נתחיל לפרוט לפרטים את כל הנושאים השונים שהוועדה תדון בהם, ובתקווה גם תקדם אותם.
מיכל וונש: מה שאנחנו רואים בעצם בכלל במציאות הזאת, ואני אומר שחידד לי את זה ביתר שאת סיור שעשיתי בשבוע שעבר ביחד עם סיירת החופים בירושלים.
מיכל וונש: מצחיק, אני יודעת.
מיכל וונש: אבל סיירת החופים של ירושלים שעוברת מכיכר ציון, לשוק ולתחנה המרכזית.
מיכל וונש: בני ובנות הנוער הולכים ונהיים צעירים יותר ויותר.
מיכל וונש: מחזה קשה לצפייה.
מיכל וונש: באמת יש מכלל המגזרים: חרדים, ערבים, יהודים, דתיים, חילונים, כולם.
מיכל וונש: הילדים של כולנו, בנים ובנות.
מיכל וונש: ציידים שעומדים שם וממתינים לשעת כושר.
מיכל וונש: התהליך הזה שאנחנו נמצאים בו בחוסר ודאות כללית של מדינת ישראל, אני אומרת כל הזמן שלצד המשבר הכלכלי והבריאותי אנחנו נמצאים בעיצומו של משבר חברתי-נפשי שאסור לנו להסיר ממנו את העיניים.
מיכל וונש: בני הנוער הם המדד הכי טוב לעוצמה שלו.
מיכל וונש: כמובן שכיאה לבני נוער, זה מתבטא אצלם גם בהתנהגויות מסוכנות וקיצוניות, אבל הם רק סיסמוגרף למה שקורה בחברה: בתים תחת לחץ של אבטלה וחוסר ודאות כלכלית ואחרת, בני נוער שנטולים מסגרת כבר חמישה חודשים, ואנחנו צועדים לקראת הראשון לספטמבר.
מיכל וונש: למרות שהנושא הזה עלה במסגרת של החופש הגדול, אנחנו במעין חופש גדול מתמשך ללא שום תאריך יציאה ברור לחזרה לשגרה.
מיכל וונש: לכן, אנחנו צריכים לייצר בעצם שגרה אלטרנטיבית, אחרת, אולי טובה יותר ממה שהייתה גם קודם.
מיכל וונש: במסגרת זו, בעצם עלה הנושא הזה, שאני בכל אופן לא הכרתי אותו, כמעין התחלה של דיון לתוך נושא ההתמכרויות בכלל.
מיכל וונש: את גז הצחוק, דבק מגע, טיפקס, גז מזגנים הכרתי.
מיכל וונש: פתאום גז קצפת שממש איננו צחוק.
מיכל וונש: אז תודה לכל מי שנמצא פה.
מיכל וונש: היוזמות של המשרד לחיזוק וקידום קהילתי להתמודדות עם תופעת ההתמכרויות בכלל, ואני דיברתי על כך עם השרה לפני כמה ימים, ועל ההשלכות של ההתמכרויות הללו תוך התייחסות לסכנות שתמונות בשימוש גם בחומרים נדיפים כולל גז קצפת.
מיכל וונש: אנחנו שמחים מאוד שאתה נמצא פה חגי, כדי בעצם לאתחל את מה שדיברתי עליו עם השרה - שיתוף פעולה הרבה יותר משמעותי.
מיכל וונש: מעין תוכנית שמשתפת בצורה מעמיקה יותר את המשרד ביחד עם הוועדה.
מיכל וונש: אני רוצה להודות לפני שאנחנו נמשיך, לצוות המסור של הוועדה שלי בראשותי שנמצאים פה ומלווים ומלוות אותנו בכל יום בחדר הזה ובשטח.
מיכל וונש: גם בת שבע שללא הידע והעמקה שלה בנושא מזה כל כך הרבה שנים, היינו במצב אחר.
מיכל וונש: יעל וג'יהאד וכמובן כל מי שמלווה אותנו פה מטעם ערוץ הכנסת, הפרוטוקול והזום ועוד.
מיכל וונש: ואני עוד לא אמרתי תודה רבה רשמי מאז תחילת הוועדה, אז באמת תודה רבה על המחויבות העמוקה לוועדה הזאת.
מיכל וונש: המשרד לחיזוק וקידום קהילתי שהוא שותף כל כך חשוב בכלל בנושא הזה ואנחנו כאמור שמחים שאתה נמצא פה היום.
מיכל וונש: אני חושבת שהנושאים שעולים גם בסיורים בשטח וגם לאחר שישה שבועות שהוועדה הזאת פועלת, הם שחייבת להיות תוכנית הוליסטית, ושהמקום לאחסן את התוכנית הזאת, לאתחל אותה, היא באמת אני מאמינה, במשרד שלכם לפחות כגג לרשות הבין-משרדית שתקום, להסדרה ההוליסטית שנייצר אותה.
מיכל וונש: אנחנו נתחיל מהתחלה.
מיכל וונש: בעצם כיוון שזהו הנושא הראשון שהעלנו לתוך נושא ההתמכרויות, אני אשמח לשמוע מהגורמים השונים גם את הנתונים שביקשנו באותה רשימה ראשונה.
מיכל וונש: כמובן שגם את ההסברים שיש לנו לתופעה הזו דווקא בעידן הזה תחת מה שאנחנו קוראים חירום או משבר הקורונה.
מיכל וונש: אבל גם את ההשלכות לטווח הרחוק על הנושא הכללי של ההתמכרויות, ובאמת אם נוכל לנצל את הדיון היום כדי שכל מי שנמצא פה גם יכיר זה את זה.
מיכל וונש: הרבה פעמים מה שקורה בוועדה הזאת, זה שזה בעצם מקום מפגש.
מיכל וונש: לצערי עכשיו בזום, אבל לפחות מקום מפגש כדי שנוכל לשתף פעולה, וגם כדי שניקח את התהליך הזה הלאה בכך שיש לנו פה את המנכ"ל של משרד לחיזוק וקידום קהילתי, וכדי שנוכל לקדם את הדיונים עם שמי שנמצא כבר בזום בוועדות הקודמות, ועם מי שנמשיך אתו את התהליך נוכל באמת לקחת את זה צעד הלאה.
מיכל וונש: כפי שאני מבינה חגי, ואנחנו נרצה לשמוע ממך מה הם הפוקוסים של המשרד בין המניעתי ובין העצמתי.
מיכל וונש: אז אני אעביר בעצם לחגי כרגע את זכות הדיבור ברשותכם ואז אנחנו נעבור לכל הגורמים שנמצאים בזום.
חגי רזניק: חשוב מאוד.
חגי רזניק: אז קודם כל תודה גדולה לכל המשתתפים, תודה לך גברתי היו"ר.
חגי רזניק: צריך להגיד שגם השרה שלנו ח"כ אורלי לוי-אבוקסיס וגם אנחנו שמחים על הפעילות של הוועדה.
חגי רזניק: אנחנו שמחים מהחזרה של הוועדה הזאת לפעולה באופן כללי וגם במיקרו.
חגי רזניק: צריך להבהיר שאנחנו מכבדים מאוד את הפרלמנט וכנסת ישראל כגוף שהוא גם מפקח וגם צריך לתת לו דין וחשבון, הדבר הזה חשוב.
חגי רזניק: בוודאי שהשרה לוי-אבוקסיס כפרלמנטרית במשך מעל עשור שנים מבינה את העוצמה של הכלי הזה, וגם אני כמנכ"ל משרד לשעבר, משרד השיכון, תמיד כיבדתי את ועדות הכנסת, והוועדה הזאת עכשיו משיקה לחלק גדול של התחומים שאנחנו עוסקים בהם.
חגי רזניק: אני ברשות
חגי רזניק: כם אשמח דווקא, ואני חושב שזה ממש מתחבר לפתיחה שלך, אני ברשותך רוצה לפתוח במילה אישית.
חגי רזניק: אני גדלתי כילד בסיכון בבית שהוא בית לא תקין.
חגי רזניק: הייתה לי אמא חולת נפש ואבא שהוא מתעמר, והיה לי מזל כי יועצת בית הספר זיהתה שמשהו לא בסדר ועשתה איתי תהליך.
חגי רזניק: אני מניח שחלק מהנוכחים פה ובמדיה הווירטואלית יודעים שבשביל שילד ייצא כקטין מבית הוריו יש צורך בצו שופט, ובאמת בצו בית משפט הוצאתי מהבית.
חגי רזניק: אחרי גלגולים הוצבתי בקיבוץ רביבים שבנגב, ולי היה מזל כי נשלחתי לקיבוץ.
חגי רזניק: לא אהבתי את עצמי הרבה שנים.
חגי רזניק: התחלתי לאהוב את עצמי, צריך לא להגזים עם זה, אבל התחלתי לאהוב את עצמי במידה סבירה וזה דבר חשוב.
חגי רזניק: זה הבסיס של מה שאני רוצה להגיד.
חגי רזניק: תפיסת עולם להתמכרויות, תפיסת עולם לליבת החברה, תפיסת עולם לעולמות התוכן האלה.
חגי רזניק: זכיתי לחולל עבור עצמי ולחולל עבור אנשים אחרים.
חגי רזניק: בסוף זאת הנקודה.
חגי רזניק: באותו פרויקט שאני מדבר עליו התחלנו 19 נערים.
חגי רזניק: אני בעצם היחיד שנשאר בזה.
חגי רזניק: חלק מהם עדיין אנשים משמעותיים.
חגי רזניק: חלקם הלכו למקומות אחרים.
חגי רזניק: בסוף צריך להבין, וזה נוגע אחד לאחד בעולם התוכן הזה, הנושא של התמכרויות.
חגי רזניק: הנושא של צלילה לחוסר ודאות עצמית, חוסר יכולת להגדיר את עצמך, לאהוב את עצמך, לחולל עבור עצמך ובטוח שלחולל עבור אחרים, הוא מתחיל ביציבות אישית.
חגי רזניק: זה יכול להיות נסיבות חיים, שהן לא חייבות להיות נסיבות חיים כמו שלי, הן יכולות להיות נסיבות חיים סטנדרטיות, אבל יהיה פה טריגר אחר.
חגי רזניק: זה יכול להיות טראומה, זה יכול להיות מצב כמו הקורונה שאנחנו רואים שמערער את היסודות.
חגי רזניק: לכן, צריך להבין, זאת הדירקטיבה של השרה שלנו אורלי לוי-אבוקסיס.
חגי רזניק: בסוף, הטיפול והנהיגה בטיפול גם במדד המקצועי, יש פה גדולים ומבינים ממני, אבל באינטנסיביות שדורשת מאיתנו השרה, כבר העמקנו בדברים.
חגי רזניק: מעבר למתודות המקצועיות, ופה יש משמעות גדולה להנחיה של השרה ולרוח של השרה, אנחנו צריכים לפתח את כישורי החיים והדרכת בני נוער מלגעת בגז מזגנים וקצף.
חגי רזניק: יש תופעות שאנחנו רואים כמו שימוש במת'אדון ודברים אחרים.
חגי רזניק: בסוף, היציבות, השלמות העצמית, היציבות הנפשית, היכולת הזאת בתוך כישורי החיים, המעטפת ההוליסטית היא משמעותית.
חגי רזניק: אם אני רוצה להגיד במשפט אחד, אז אני חושב שצריך לייצר בשורה אמיתית.