GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירה כהן: הקורס הוא חלק מהטיפול שלהם, מבחינתי גם הכשרה וגם תעסוקה זה חלק מטיפול.
מירה כהן: טיפול זה לא רק שיחה וקבוצה, טיפול זה גם הכשרה, טיפול זה גם חברות, טיפול זה גם דברים נוספים.
מירה כהן: מבחינתי אם אני אצטרך לעמוד בסטנדרטים של להתחיל להוציא עכשיו, שזה יהפוך למטרה, אני לא אוכל לקחת אותו לשיחה, לקבוצה.
מירה כהן: אני רוצה שזה יהיה משהו נוסף.
מירה כהן: כמו שהקבוצה היא חשובה והשיחה וההכשרה המעשית וההכשרה התעסוקתית גם הדברים האחרים.
מירה כהן: אני לא רוצה שמשהו לא יבוא על החשבון, אני רוצה גם את זה וגם את זה.
אליהו ברוכי: אם הם רוצים את התוצרת שלכם בחוץ משווקת יש להם - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: קודם כל הם גאים על זה שזה הולך למטבח והחברים שלהם אוכלים את זה.
מירה כהן: יכול להיות שבעתיד חלק מהדברים.
<< אורח >> אבי ריכטר: יכול להיות.
מירה כהן: אנחנו מנסים לראות מה העיקר.
מירה כהן: העיקר, למשל גם כשהם יוצאים החוצה לחיים בחוץ זה לנסוע באוטובוס, זה להתעמת עם הפיתויים, זה להיות במקום של לעמוד מול אנשים שלא מכירים אותם ולהתאמן על הסמכות.
מירה כהן: הרעיון הוא באמת לייצר מצבים שזה מבחינתי בית ספר לחיים, שהם בעצם עושים אימון לקראת החיים עצמם.
מירה כהן: אז הרצון שלי זה לא איך אני מנצלת את המשאב הזה הכי הרבה ומוציאה ממנו הכי הרבה כסף, אלא איך אני נותנת כלים הכי טובים למטופלים והמטופלות לצאת לחיים, זה הדבר הכי חשוב.
מירה כהן: מחשבים.
מירה כהן: בעצם עושים קצת הכנה לכתיבת קורות חיים, מתאמנים, לומדים דברים בסיסיים במחשב, כי היום המחשב, מה לעשות, הוא בסיס.
מירה כהן: פה במקלט השני אנחנו עושים מוזיקה, מגיעים אנשים שחלקם כישרוניים מאוד וזה עוד כלי דרכם להוציא ולהתבטא.
מיכל וונש: יש אפשרות גם ללמוד?
מירה כהן: כן, הם גם שרים וגם מנגנים.
<< אורח >> אבי ריכטר: הם מופיעים בטקסים שלנו.
מירה כהן: יש פה חוג נוסף של תופים, שהוא אחר מהחוג הזה, שהם גם עושים תופים, גם עושים אחר כך קצת הרפיה וכל מה שזה אומר.
מירה כהן: חלק מגיעים, כמו שאמרתי, עם איזה שהוא בסיס, חלק לא יודעים בכלל והם מגלים ולומדים כאן, גם את הנגינה וגם את השירה והם מופיעים אחר כך בטקסים שלנו.
מירה כהן: שוב, זה איזה שהיא דרך להרגיש שאני מצליח, אני קיים, אני יכול להתבטא בדרך כזו.
מירה כהן: יש אנשים מאוד ורבליים שמדברים ויש אנשים שדווקא זה לא משמעותי אצלם והם יכולים לבטא את עצמם בדרך אחרת.
מירה כהן: אז זה עוד כלי וזה גם כלי שהם פורקים בו וקצת מרגישים אחרת.
מירה כהן: פה בנים.
מירה כהן: יש כזאת פרגולה לבנים ויש פרגולה לבנות.
מירה כהן: זו ההתכנסות שלהם, כאן הם יכולים גם לעשן סיגריה, גם קצת להירגע ולפטפט ולדבר גם בחברותא.
מירה כהן: צריך להגיד שגם את זה הם בנו.
מירה כהן: הפרגולה עד לפני פחות מחצי שנה הייתה עד לכאן, ומאחר שגדלנו, גם יחידת השילוב גדלה מאוד מאוד, לא אמרתי שהיום היא מונה 67, 55 בתוך הקהילה ועוד 12 בהוסטל שלנו, היו צריכים להגדיל אז הגדלנו ומי שעשה את ההגדלה היו המטופלים שעשו יחד עם הצוות שלנו את כל עבודת הנגרות, כולל את זה שבחורף אנחנו שמים, או בסוכות, או כל מה שזה אומר.
מירה כהן: הם עשו, כולל ניקיון, עבודה, הכול הם עושים.
מירה כהן: יש לנו פה כמה מטפלים.
מירה כהן: הכנסנו לפני משהו כמו חודשיים מטפלת שאפילו שבי לא יודע.
מיכל וונש: הם מגדלים את כל מה שהם אוכלים?
מירה כהן: הם מגדלים הכול, כן.
מיכל וונש: אבל הכול נאכל פה?
מירה כהן: כן, הכול רק לכאן.
<< אורח >> אבי ריכטר: נדבר עוד דקה על פינת החי.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש לנו פה לול עם סימון של מועצת הלול, תרנגולות לבנות, הם אוספים את הביצים ויש וטרינר מפקח והכול מסודר.
מירה כהן: התחלתי להגיד שפה יש לנו חדר של אמנות, יש פה גם חדר של מטפלת בשיאצו, זה חדש.
שבי אהרון: שזה בעצם עבר משם לכאן.
מירה כהן: השיאצו, וגם מטפלת שעושה דיקור.
מירה כהן: זה לבנות.
מירה כהן: לבנות הכנסנו דיקור ואת השיאצו, גם בגלל שהן נורא סוערות, גם לדברים אחרים, וגם עובדים איתן הרבה בתנועה, יש להן חוגי ריקוד, קצת נושא של הגוף, כי כל הנושא של דימוי הגוף, בגלל הטראומות, בגלל הדברים היינו צריכים לחשוב על דברים נוספים.
מירה כהן: אז יש להם כל מיני דרכים להתבטא, אם זה מטפלת בבעלי חיים, מטפלת באמנות, מטפל במוזיקה וגם עכשיו הכנסנו שיאצו ודברים אחרים כי אנחנו לא יודעים מה ייגע בהם והניסיון הוא כל הזמן לעשות עוד ניסיון ועוד דבר כדי בסופו של דבר להגיע לנשמה של הבן אדם, ליצור שם איזה שהוא אמון, איזה שהוא קשר ולהתחיל שם עבודה.
<< אורח >> אבי ריכטר: סדר היום הוא מאוד מעניין, הוא פורה, הרבה מאוד חוגים, הרבה מאוד תרפיות.
מירה כהן: צריך להגיד שאת הכול עושים המטופלים, זאת אומרת המטופלים עובדים.
אליהו ברוכי: מה מגדלים פה?
מירה כהן: יש פה פלפלים, יש פה חצילים.
מירה כהן: עכשיו זה הזמן לשתול את גידולי החורף, אז הכינו את הערוגות, יש לנו פה גם חממה של צמחים שאנחנו מגדלים לבד ואנחנו שותלים פה גם עצים.
מירה כהן: אנחנו לא רק מגדלים מטופלים, אנחנו קונים עצים או מקבלים אותם מקק"ל ושותלים אותם רכים.
מירה כהן: אנחנו מנסים גם להחיות את היער, שזה חלק מתפקיד שאנחנו רואים לעצמנו, אנחנו עכשיו בתוך היער, היער הזה הוא יער ייחודי, הוא יער בוטני לאומי, יער אילנות, הוא בא ממקום של ארבורטום.
מירה כהן: לפני כ-100 שנה באו לפה אגרונומים מגרמניה והביאו את כל סוגי העצים שהם מצאו בעולם והם גידלו אותם פה בתוך 700 דונם ביער שאנחנו חלק ממנו.
מירה כהן: היער הפך ב-2014 ליער בוטני לאומי ואנחנו ביחסים עם קק"ל איך אנחנו משמרים את העצים, אבל בצורה שהיא מונעת סיכון, שזה לא פשוט.
מירה כהן: זה להביא אגרונומים, שיסמנו לך איזה עצים להחזיק ואיזה לא.
מירה כהן: הגענו לפינת החי שלנו, גם פה יש חינוך.
מירה כהן: החינוך הוא מוטמע.
מירה כהן: שימו לב, כשאנחנו מדברים על מחזור אנחנו מנסים ללמד אותם מה הולך לאן, פסולת לפסולת וקרטון לקרטון.
מירה כהן: אנחנו מחנכים בסופו של יום.
מירה כהן: אנחנו מנסים.
מירה כהן: יש פה ניסיונות מאוד גדולים.
מירה כהן: הם עושים את הכול, הם נותנים את האוכל, הם אוספים את הביצים.
מירה כהן: יש פה כל מיני סוגים של תרנגולות, אני נגיד לא יודעת להגיד, קצת יודעת, אבל הם יודעים הרבה יותר טוב להגיד מה ואיזה סוג של ביצה ואיך היא נראית ומה היא צריכה להביא.
מירה כהן: יש פה גם אינקובטור.
מירה כהן: יש עוד דלת, שם בפנים יש לנו מדגרה.
<< אורח >> אבי ריכטר: הלול, אתם רואים את מספר הלול, הוא לול של תרנגולות לבנות, יש לנו 100 תרנגולות וכל התוצרת של הביצים הלבנות הולכת למטבח.
<< אורח >> אבי ריכטר: כל התוצרת של הביצים המיוחדות, הכהות, מהתרנגולות הכהות, מכניסים אותם לאינקובטור, 30 מעלות, 21 יום, הביצה אמורה לבקוע.
<< אורח >> אבי ריכטר: הביצה בקעה, יש גוזל, משמרים אותו בתוך אומנה, בתוך מקום לגוזלים קטנים ונותנים להם לגדול ולנסות שהם ישתלבו במרחב שלנו, בפינת החי.
<< אורח >> אבי ריכטר: אמרה מירה, יש תוכים, יש עזים, יש תרנגולות.
<< אורח >> אבי ריכטר: בקיצור יש פה תעסוקה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מנסים ללמד אותם אסתטיקה.
מיכל וונש: לכל אחד עושים סדר יום משלו?
<< אורח >> אבי ריכטר: הוא שייך לצוות.
מירה כהן: הם עובדים על פי צוותים, צוות פינת חי, צוות חממה, באילנות זה צוות מטבח, צוות פנים, צוות תחזוקה, והם עושים תחלופה אחרי חודש וחצי, משהו כזה.
מירה כהן: הרעיון הוא שהם יוכלו לעשות סבב וללמוד.
מירה כהן: לא כולם מתחברים לכול, יש כאלה שאומרים לי שהם לא יכולים להתחבר לריח, למרות שאנחנו מנסים שיהיה פה פחות ריח, או לפינת חי, אז הוא לא יהיה, לא בכוח.
מירה כהן: יש פה גם מטפלת בבעלי חיים.
מירה כהן: יש כאלה שלא יכולים לעבוד בפינת חי, אבל יכולים ללטף איזה שהיא חיה, אז גם זה משהו שעושים אותו.
<< אורח >> אבי ריכטר: ספי, הוא המנהל הארגוני בעמותה.
ספי שכטר: אני בטוח שכל מה שסופר סופר.
מיכל וונש: סופר הרבה, אני בטוחה שגם לך יש מה להוסיף.
ספי שכטר: אני זוכר את הביקור של הוועדה הקודמת כאן, של חברת הכנסת ממרצ.
מיכל וונש: זה ממש לא קשור.
מיכל וונש: זאת ועדה שהיא חוצה הכול.
אליהו ברוכי: יש דברים שהם חוצי עדות, חוצי מפלגות.
אליהו ברוכי: (בהמשך הסיור)
מירה כהן: עשינו לו חנוכת בית לפני חודש.
<< אורח >> אבי ריכטר: נמצא פה בקהילה אדם שהוא לא קשור אלינו, אבל הוא קשור אלינו, אייל הוא בעלים של חברה שנקראת אין דה בוקס.
מיכל וונש: והוא חושב מחוץ לקופסה.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש פה שילוב של הצרכים שלנו והצרכים שלו שהם מגיעים למצב של שיתוף.
אייל טל: שלום.
אייל טל: המפעל הזה הוא מפעל לייצור מארזים במיתוג אישי.
אייל טל: אתם יכולים להסתכל, המוצרים פה מדברים בעד עצמם.
אייל טל: המוצר שאני משוויץ - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: אתה יודע מה חסר לי עליו, אבל אחרי זה.
אייל טל: מה?
<< אורח >> אבי ריכטר: חסר לי הלוגו.
אייל טל: טוב, לאבי תמיד חשוב, והאמת שזה גם לי חשוב.
אייל טל: זוגלובק עשתה את ההזמנה הזאת אצלנו.
אייל טל: יש פה מגוון של דברים מאוד טעימים ובריאים, ממרח רימון, זיתים וכו', זה אחד המוצרים שאנחנו מייצרים.
מירה כהן: איך הם עושים את זה, מה הם עושים?
אייל טל: תיכף אני אעשה סיבוב ואני אראה להם.
אייל טל: כל החבר'ה כאן, כל המטרה כשבניתי את העסק הזה זה ליצור מצב שהם מייצרים את המוצרים מ-א' עד ת', מטכנולוגיה שהיא די פשוטה לאנשים ברמה הזאת עד מכונת לייזר שהיא חורטת ועד ייצור של קופסאות פח עם סגירה שאתם מכירים של הטונה.
אייל טל: הם עושים פה את הכול, אנחנו נראה לכם, מהנייר עד המילוי של מה שיש בפנים, אם זה עוגיות, אם זה שוקולד, אם זה אדמה עם זרעים, אם זה פחית הקסם, הכול מיוצר על ידם.
מיכל וונש: ואתה בחרת לשבת דווקא כאן?
אייל טל: אני יזם שלפני שמונה שנים החלטתי לעזוב את בני דודינו ולהעסיק, בעקבות הדרישה של השוק, את כל העולם החברתי ופתחתי מפעלים מדימונה עד חדרה.
אייל טל: יזם חברתי.
אייל טל: המפעל שלי היה בכלא השרון, בכלא אילון, הוציאו מדעתי, הגעתי למקום הזה, ראיתי אותו וראיתי אותה וכל יום אני מברך אותם על מה שקיבלתי פה.
מיכל וונש: והם אותך.
אייל טל: כשנכנסתי למקום הזה פשוט התאהבתי, שמתי את כל כולי כאן, סגרתי את כל המקומות, ואנחנו כאן כבר שלוש שנים.
<< אורח >> אבי ריכטר: שתבינו, אנחנו בעצם עבדנו במקום שהוא לא היה ראוי, אבל הייתה לנו תוכנית וביחד עם ביטוח לאומי, הקרן לשירותי נכים, עשינו פה פרויקט מאוד גדול של שיקום ותעסוקה והכשרה, המאפייה היא חלק מהעניין והמפעל הוא חלק מהעניין ובנינו את המפעל הזה מהמסד עד הטפחות תוך תפיסה איך אנחנו רוצים שהמטופל יחווה את התעסוקה שלו, תאורה ומיזוג ומקום מכבד ומקום לשבת והפסקות וסדר ובטיחות.
<< אורח >> אבי ריכטר: תיכף נראה בטיחות, איך אני ניגש למכונה, יש לי הוראות בטיחות, אני מקבל הדרכה.
אייל טל: יש פה שני חבר'ה.
אייל טל: הן שמות כאן את הדבק הדו"צ והן מדביקות את הנייר.
אייל טל: זה כמובן לא שייך אליו, אבל אתם מבינים את העניין.
אייל טל: אחרי שהמוצר מוגמר אנחנו שמים פה נרות וקופסת גפרורים, יש כאלה שאנחנו מוסיפים להם מטבעות של שוקולד וכאלה וזה התהליך.
אייל טל: יש פה עוד הפתעה, זה המוצר הזה, זה מוצר שאני מייבא אותו.
אייל טל: זו שעועית מיוחדת שאני חורט את השם שלכם על השעועית, אנחנו שולחים את זה בתוך קופסה עם אדמה שנקראת ורמיקולייט, זו אדמה קלילה, תוך שבוע ימים השעועית נפתחים עם השם שלכם גדל.
אייל טל: זה נקרא 'פחית הקסם'.
אייל טל: עושים הרבה דברים, גם לחו"ל.
מיכל וונש: זה הזמנות שאתה מקבל מחברות שונות.
מירה כהן: הוא רץ אחרי ההזמנות כדי שתהיה להם עבודה כל הזמן.
מירה כהן: כל הזמן יש.
מירה כהן: לגבי התעסוקה אני אגיד שיש כל מיני סוגים של תעסוקה, יש תעסוקה ביד לעומת תעסוקה שהיא פיזית.
אייל טל: זה בטח יעניין אותך, מצות שעשינו במיוחד לחברה שמכרה לרוסיה ולמזרח אירופה לפני חמש שנים בערך.
אייל טל: זה מוצר שהלך מאוד יפה וגם נייר מיוחד, חברה של עולים מרוסיה שהגיעו לכאן והשקיעו הרבה כספים ואנחנו עשינו להם את הפיילוט של כל המוצרים עם ייצור של מצה מיוחדת.
אייל טל: (בהמשך הסיור)
מירה כהן: אתם רואים את המתקנים?
מירה כהן: אז הם פה עושים ביום יום, הם באים בשלוש חצי, רבע לארבע, עצמאית, בזמן החופשי שלהם.
<< אורח >> אבי ריכטר: נגיד בהכרת תודה שזה פרויקט שעשינו גם עם הקרן לשירותי נכים של ביטוח לאומי, המגרש פה, את מתקני הספורט, את שביל ההליכה, ויחד עם זה משתלב חדר הכושר.
<< אורח >> אבי ריכטר: גם כאן שדרגנו אותו, שיפצנו אותו, הגדלנו אותו.
<< אורח >> אבי ריכטר: תתרשמו, זו הנקודה האחרונה.
<< אורח >> אבי ריכטר: שימו לב לחשיפה של הגג ושל הקורות, יש פה ניסיונות לשמור על חלונות רטרו, אלה חלונות ישנים של המבנה, חלונות עץ, שימרנו אותם, והשימור של הצבע, של המסגרת.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש פה הרבה מאוד חשיבה מרחבית שנותנת אסתטיקה.
מירה כהן: ומי מפעיל את זה?
מירה כהן: זה מדריך שלהם שהוא מכור כמוהם שנקי כבר 16-15 שנים.
<< אורח >> אבי ריכטר: הוא מוביל את השיפוצים.
מירה כהן: הוא מוביל את השיפוצים והשני מוביל את הספורט, את הפעילות כאן.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מצפים לאיזה תרומה מביטוח לאומי.
מירה כהן: ואז יהיו פה עוד מתקנים, לנשים שמחכות, כי המתקנים הנוכחיים לא מתאימים להן.
מירה כהן: אז גם זה, זה כל הזמן לתת להם עוד משהו להוציא את האדרנלין ולהוציא את החלקים האחרים.
מירה כהן: (ישיבת סיכום)
מיכל וונש: נתתם טעימה, אין לזה סוף, אנחנו יכולים מטעימה כזאת להעריך את כמות עבודת הקודש שנעשית כאן ומכל טעימה כזאת אנחנו יודעים שכל דקה מלאה באתגרים שכל הגורמים, גם משרד הבריאות, גם משרד העבודה והרווחה, ובטח ובטח אנחנו, צריכים למצוא את הדרך לטייב את שיתוף הפעולה של כל הגורמים, לטייב את היכולת שלכם, לעשות בשליחותנו.
מיכל וונש: אני מסתובבת פה ומרגישה שאתם מייצגים ומייצרים את כל מה שהחברה הישראלית כולה אסירת תודה והאחריות שלנו, כפי שאמרתי לכל אחד ואני מתכוונת לזה, וגם לכם, האחריות האישית.
מיכל וונש: יש בעלים של קבוצת פוטבול שאמר לשחקנים שלו, לכל אחד מהם, just do your job.
מיכל וונש: אם כל אחד מאיתנו רק נעשה את התפקיד שלנו אז כל מדינת ישראל תהיה טובה יותר.
מיכל וונש: אז תודה על זה שאתם עושים, you are doing your job.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני רוצה להאיר כמה דברים שחשובים לנו, שתלכו איתם, בוא נגיד צידה לדרך.
<< אורח >> אבי ריכטר: אחת, דיברנו קצת על הלגליזציה ועל הדאגה שלנו, אני חושב שהדאגה הזאת צריכה להדאיג את כולם.
מיכל וונש: הוועדה מאוד מאוד דואגת.
מיכל וונש: בשם הוועדה.
אליהו ברוכי: השאלה מה היא עושה עם זה.
מיכל וונש: היא עושה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אוקיי.
<< אורח >> אבי ריכטר: דיברנו קצת על קהילת הבוגרים ואם תרצו בוועדה שאנחנו נרחיב ונציג אז אנחנו נשמח.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו חושבים שזו תוכנית שיכולה להוות סגירת מעגל.
<< אורח >> אבי ריכטר: המדינה משקיעה הרבה מאוד באדם כשהוא בטיפול, אם זה אשפוזית, אם זה קהילה, אם זה יחידת יום.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו חושבים שיש פערים מסוימים בחלק הבא, בחלק של הבוגר ובהתערבות שלו הנכונה והטובה והמוצלחת בחברה והצענו הצעה שלדעתי היא מצוינת.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מוטרדים מאוד ממשך המכרז.
<< אורח >> אבי ריכטר: משך המכרז שלנו הוא שלוש שנים ועוד שנתיים הארכה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו יודעים שיש הנחיות של משרד האוצר שמכרז יכול להיות חמש שנים עם הארכות.
מיכל וונש: אתם לא הראשונים שאומרים לי את זה.
שבי אהרון: בסדר, שאבי ישלים ואני - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו מוטרדים מזה, אנחנו חושבים שהמשרד יכול במקרים שיש לו אמון בזכיינים לעשות איתם מכרז ארוך והארכות, וכשיש לו בעיות עם זכיינים אז עומדת לזכותו הרשות בתוך המכרז להפסיק את ההתקשרות.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני נתתי דוגמאות, באוטיזם זה חמש שנים ועוד שלוש הארכות של חמש שנים.
<< אורח >> אבי ריכטר: זה עומד בהנחיות של משרד האוצר, אלה הנחיות בתכ"ם של משרד האוצר להתקשרויות חברתיות ומשרד הרווחה הוא בתוך העניין.
שבי אהרון: על פניו עוד חודשיים היה אמור כאן להסתיים המכרז, כל הקהילות מקבלות שנה הארכה, עדיין זה בתהליך של המכרזים, אבל הסוגיה של ההארכה לא בשל ההארכה שלעצמה, אלא בסל הסוגיה והניסיון לקדם תעריף משופר לקהילות.
שבי אהרון: מה שאבי מעלה הוא מעלה משהו עקרוני יותר, משרד הרווחה ככלל עובד על שלוש שנים ושנתיים, רוחבית, כל המסגרות.
אליהו ברוכי: התעריף לא ניתן לשינוי תוך כדי מכרז?
שבי אהרון: לא, אתה מעלה משהו יפה.
שבי אהרון: העיכוב עכשיו הוא שלא יהיה מצב שבו למשל ועדת התעריפים תשנה את התעריף לאחר שהסתיים המכרז ואז יבואו ספקים ויגידו: רגע, אתם עשיתם מכרז ופתאום המחירים גבוהים יותר.
<< אורח >> אבי ריכטר: לא ידעתי, לא נכנסתי.
שבי אהרון: לא השתתפנו במכרז הזה היות שאנחנו ראינו שאלה תעריפים נמוכים מדי.
שבי אהרון: לכן העיכוב הזה עכשיו, במקום לסיים בעוד חודשיים את הקהילות, את העבודה, ולצאת ולחפש ספקים יש עוד בקשה לעוד שנה, בשנה הזאת בתקווה, כמובן אנחנו שותפים לזה, הצוות המקצועי רוצה להעלות את זה, למשרד האוצר יש את העמדות שלו, אבל אני מקווה שהצלחנו לשכנע שאכן צריך תעריפים משופרים יותר.
מיכל וונש: אתה רואה את זה כחלק ממהלך גדול יותר של רפורמה בכל בריאות הנפש, מה שאנחנו מדברים עליו עכשיו?
שבי אהרון: אנחנו לא קשורים לבריאות הנפש, אנחנו מדברים על משרד הרווחה.
מיכל וונש: אני יודעת, אבל בהנחה שתהיה רפורמה כוללת, הוליסטית, של כל בריאות הנפש, האם לא נכון שגם הדבר הזה יהיה בעצם, דיברנו בהתחלה על ההכרח לכלול בתוך בריאות הנפש את הנושא של התמכרויות.
מירה כהן: אני אוכל להגיד משפט קצר?
מירה כהן: אני לא חושבת שאת כל המכורים צריך להכניס תחת המטרייה של בריאות הנפש.
מירה כהן: אני חושבת שמטופלים שאין להם זיקה לבריאות הנפש ולא היו מאושפזים, להכניס אותם לשם זה בעצם לתייג אותם למקום הלא נכון.
מיכל וונש: לא, זו לא הכוונה שלי, אני אולי אחדד.
מיכל וונש: אני לא יודעת אם יש הרבה מאוד מכורים שאין להם גם עניין של בריאות נפש, רק השאלה איך אנחנו מכירים אותם.
שבי אהרון: הרבה, כן.
מיכל וונש: חרדה, דיכאון.
<< אורח >> אבי ריכטר: הוא לא יהיה בבריאות נפש אם הוא לא יהיה מאובחן, את צריכה להבין את זה.
מיכל וונש: נכון, אבל ההחרגה של ההתמכרויות מתוך בריאות הנפש כן גורמת ל - - -
שבי אהרון: ההחרגה של תחלואה כפולה יותר אולי בהקשר הזה.
שבי אהרון: צריך להבין משהו, יש כאן איזה שהיא תערובת.
שבי אהרון: לא מעט, ומירה ציינה את זה, מהאוכלוסייה איננה בעלת מאפיינים של תחלואה כפולה, זו אוכלוסייה שיש לה סיבות אחרות - - -
מיכל וונש: לא אמרתי תחלואה כפולה.
שבי אהרון: לא, בסדר, היא לא צריכה להיות בבריאות הנפש.
שבי אהרון: בריאות הנפש צריכה להיות במיקום מסוים.
<< אורח >> אבי ריכטר: נכון, אני חושב שהוא צודק.
מיכל וונש: תלוי איך מגדירים בריאות נפש.
<< אורח >> אבי ריכטר: וגם סטיגמטי, מיכל.
מיכל וונש: הפוך, צריך קודם להיפטר מהסטיגמה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אבל אנחנו חיים בעולם הזה.
שבי אהרון: לא, אנחנו עובדים עם 14,000 מטופלים, אני אשלח לכם גם את הנתונים, כי הוא אמר לי שלא קיבלתם את 2019, יחד עם סל הבריאות אני אשלח, סך הכול 1,700 תחלואה כפולה.
שבי אהרון: עכשיו, יש תחלואה כפולה נוספת, אבל זה מעיד על כך שרוב האוכלוסייה איננה עם מחלת נפש או הקשרים כאלה ואחרים, אלא היא בעלת מאפיינים של קושי אחר ושאכן הסמים הם ריפוי וכו'.
שבי אהרון: זאת אומרת החלק הזה שייעשה הוא חלק מול אוכלוסייה מסוימת.
שבי אהרון: משרד הרווחה אמור לעבוד עם אוכלוסייה גדולה מאוד, כמו שדיברנו בזמנו, ההערכה שלנו במינימום, בהצלבות שונות, שיש עוד 100,000, מינימום שבמינימום.
שבי אהרון: במשרד הרווחה, אנחנו כשירות, מטפלים ב-14,000, במשרד הרווחה רשומים 18,500 איש, עד 20,000 נאמר, כן כאלה שהיו בטיפול וכבר לא, אבל עדיין נמצאים והעובדים לא משנים את זה, וההערכה היא שעוד 100,000 איש בישראל מסתובבים.
אליהו ברוכי: אז מה אכפת לך שיבואו עוד ספקים ויגידו שהם רוצים להתמודד על המכרז אם תעלה את זה, אם תשלם את המחיר?
אליהו ברוכי: כמה שיבואו - - -
שבי אהרון: שיבואו, לא אמרתי.
שבי אהרון: אני אשנה את המחיר.
מירה כהן: דרך אגב, לא כל האנשים שיש בחוץ שהם מכורים רוצים לבוא לטיפול, יש חלק שנמצאים נגיד בבתי חולים, ויש כאלה שנמצאים בהוסטלים.
<< אורח >> אבי ריכטר: ברור, חלק מתפקדים.
מיכל וונש: חלק מזה זה גם הסטיגמה, חלק גדול מזה.
מירה כהן: כן, אבל יש גם וגם.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנשים בעלי ממון לא רוצים לבוא לפה, הם לא רוצים להירשם בשום מאגר.
מיכל וונש: בגלל הסטיגמה.
מירה כהן: יש כאלה בבתי סוהר, יש בכל מיני מקומות, צריך להגיד שמכורים מסתובבים בכל מיני מקומות.
מירה כהן: אני כן אגיד שבגלל סוגי הסמים אז גם אוכלוסייה שהייתה בעבר מגיעה והייתה נורמטיבית לחלוטין, אצל חלקם אנחנו רואים שיש כבר פגיעות גם קוגניטיביות וגם חלקים אחרים בריאותיים קצת יותר, בגלל זה אמרתי לשבי בהפסקה שכן אני חושבת שנגיד בקהילות הרגילות צריך לתת מכסות, לפחות חמש מכסות של אנשים שהם לא מאובחנים על ציר אחד, הם לא מחלת נפש, אבל כבר יש להם חרדות והם צורכים שירותים הרבה יותר מורכבים ואז נגיד הם צריכים יותר פעמים שיחות פרטניות, הם צריכים יותר פעמים לראות רופא, הם צריכים טיפול תרופתי, ואז התקצוב שלהם צריך להיות אחר.
מירה כהן: אבל לא הייתי שמה את כולם בבריאות הנפש.
מירה כהן: הייתי כן עושה, אני חושבת שדווקא החלוקה היא נכונה, כן הייתי מגדילה, כן הייתי מייצרת לאנשים שיכולים ליפול בין הכיסאות ולא נמצאים במקום, אבל לא הייתי מכניסה את כולם, כי הם לא שייכים לזה, הם לא מכירים, הם לא היו בבתי חולים, הם לא קיבלו טיפול תרופתי.
שבי אהרון: הם גם לא יצרכו את השירות הזה במקום הזה.
שבי אהרון: אנשים, ברגע שאתה שם אותו בתבנית של בריאות הנפש כאשר הוא לא נמצא במקום הזה הוא יירתע וכמובן אנחנו משאירים אותם בחוץ.
שבי אהרון: המערכת צריכה לדון בשני המאפיינים, רוב האוכלוסייה בעינינו, לפי שנים של עבודה, איננה אוכלוסייה של בריאות הנפש.
מירה כהן: למרות שתחלואה כפולה הולכת וגדלה, כל הזמן.
שבי אהרון: כן, יש פלח גדול, אבל - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: אני שמח שאני אומר משפט וזה מדליק את המערכת, זה טוב.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני באמת, ברשותכם, רוצה לחדד, אנחנו חושבים שכזכיין של משרד הרווחה אנחנו משתדלים להיות בסדר, משתדלים מאוד ומצליחים, אין הנחתום וכו', למה אני צריך שמכרז יהיה לשלוש שנים והארכה?
<< אורח >> אבי ריכטר: למה אני צריך כשאני משקיע השקעות לחשוב שאני פה לא לעוד 20 שנה?
<< אורח >> אבי ריכטר: למה אני צריך לעמוד עוד פעם למכרז ועוד פעם למכרז?
<< אורח >> אבי ריכטר: זאת הטענה, בסדר?
אליהו ברוכי: זה עוד הרבה יותר מזה, כשהוא בא למשקיע במשהו, צריך לחשוב על זה מבחינה כלכלית.
<< אורח >> אבי ריכטר: מה עוד שמטריד אותנו זה התעדוף לעמותות ללא כוונת רווח במכרזים.
<< אורח >> אבי ריכטר: זה נושא שאנחנו מאוד נשמח שהוועדה תיכנס אליו, אני יודע שהוא עלה גם במקומות אחרים.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש לנו חשש מסוים שגורמים תחרותיים כלכליים ייכנסו למערכות שלנו כדי לעשות כסף, פר-אקסלנס, אני אומר את זה שקוף, ולנו היה אינטרס שהמכרז כן ייצא השנה ולא נחכה להעלאת התעריף, אפשר תמיד לכתוב במכרז שהתעריף בעבודה והוא צפוי לעלות, מי שרוצה שייכנס, מי שלא רוצה שלא ייכנס ולא יחפש תעריף גבוה כדי להיכנס.
<< אורח >> אבי ריכטר: זו סיבה טובה לגורמים כלכליים.
<< אורח >> אבי ריכטר: חשוב לנו לראות איך אותם גורמים שהם עמותות והם ללא מטרת רווח מקבלות תעדוף במכרזים.
<< אורח >> אבי ריכטר: גם על זה יש הנחיות של משרד האוצר, במכרזים צריך לראות איך להעמיק את זה.
<< אורח >> אבי ריכטר: זה לא נכון רק לגבינו, זה נכון לעוד ארגונים חברתיים אחרים.
אליהו ברוכי: אני מסתכל, סתם לדוגמה, על המאפייה, אני אומר שאם היית כלכלי ביזנס היית אומר לי בוא נפעיל את זה, אבל אתה מסתכל על טובת המטופל ואתה אומר לא, אני לא רוצה את זה, זה לא מתאים לו.
<< אורח >> אבי ריכטר: לא רוצה לבלבל מערכות.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני רוצה להגיד מילה על התעריף.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש עבודה של משרד הרווחה להעלות את התעריף שלנו, אנחנו סברנו ואנחנו סבורים שמזה שנים התעריף שלנו ממש נמצא מאחור ביחס לתעריפים דומים במשרד הרווחה.
מירה כהן: ודרך אגב זה נידון בכנסת כמה פעמים, השתתפתי בוועדות.
<< אורח >> אבי ריכטר: כן, זה נדון אצל תמר זנדברג, היינו שם במפגש.
מיכל וונש: ומה קרה עם זה?
<< אורח >> אבי ריכטר: לא קרה, כרגע זה עומד בזה שיש הסכמה במשרד להעלאה של סכום ניכר וזה מחכה בעיקרון לתקציב ולוועדת תעריפים.
<< אורח >> אבי ריכטר: אז אני תומך בזה שתהיה ממשלה, שיהיה תקציב וכו'.
שבי אהרון: ואבי, נציין שהייתה פעימה אחת של העלאה, ב-2016 הייתה פעימה, המערכת עובדת לאט, אבל ככלל, קודם כל הצוות המקצועי כמובן תומך בהעלאת התעריף, בוודאי שאנחנו תומכים בזה.
<< אורח >> אבי ריכטר: נושא אחרון שחשוב לי, גם אפשר לראות את זה בסיכום של חברת הכנסת זנדברג, הנושא של הבטחת ההכנסה.
<< אורח >> אבי ריכטר: בתוך התעריף שלנו מצוי רכיב של 20% שהוא הבטחת ההכנסה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני לא מקבל את ה-100%, אני מקבל מהמשרד 80%, 20% אני צריך לדאוג לזכאותו של המטופל לקצבת הבטחת הכנסה ולמשיכתה.
<< אורח >> אבי ריכטר: מי שבקי קצת בחוק הביטוח הלאומי ובמגבלות שלו, כדי להיות זכאי אתה צריך לעמוד בתבחינים בחוק וכדי לממש את הקצבה אתה צריך לפתוח לו חשבון בנק, להוציא אותו לבנק.
מיכל וונש: אנחנו מטפלים בזה.
מיכל וונש: אנחנו על זה.
מיכל וונש: אנחנו למעשה ממתינים לתשובה בנושא הזה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני אמקד אותך במדויק, אני אתן לכם מידע מדויק, המשרד תומך, הכול בסדר, זה מצוי אצל הרפרנט של הרווחה ושל ביטוח לאומי, מר נתנאל אושרי, באגף התקציבים והוא במוד של להעביר את זה.
מיכל וונש: זה רק גורם לי להרגיש שאנחנו עושים עבודה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני אשמח, באמת.
מירה כהן: אני רוצה להגיד משפט אחד אחרון.
מירה כהן: אני הסתובבתי וראיתי כמה קהילות בכל מיני מקומות גם בעולם ואני חושבת שעם כל כמה שיש לנו עדיין עבודה, ותמיד יש עבודה ובמה להשתפר, אני חושבת שמדינת ישראל צריכה להיות גם גאה במה שהיא נותנת למטופלים, למכורים, גם מבחינת תהליך.
מירה כהן: אני 30 שנה בתחום, ראיתי מה קרה ב-30 שנה האלה בתוך המערכות, בתוך המסגרות, וגם כשאתם רואים ומסתובבים אלה מערכות שהמשרד מממן אותם, המשרדים השונים, אני חושבת שאפשר להגיד שמדינת ישראל עושה המון למען לשקם.
מירה כהן: מותר לנו להיות גם גאים.
מירה כהן: זאת אומרת צריך לשפר, לשקם, לעשות, אבל גם צריך להגיד מילה טובה.
מירה כהן: זו גם איזה שהיא זכות, זו המדינה היחידה, אני חושבת, בעולם, שמממנת ב-100% עלות של טיפול במחלה.
מירה כהן: היחידה בעולם.
מירה כהן: נכון, שבי?
שבי אהרון: כן.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו עומדים לרשות הוועדה בכל מה שצריך.
מיכל וונש: והוועדה עומדת לרשותכם בכל מה שצריך.
שבי אהרון: אני אשלים לפני שתאמרו, אני חושב שאחד הדברים, כשמירה הציגה את המהלך, צריך לציין כאן, מדובר בקהילה איכותית, טובה, ממוקדת, עובדים ותיקים, שמתם לב, ראיתם באמת, אבי, מירה, בהקשר הזה צוות רב מקצועי, והאמת היא שכל הזמן בגלל זה אנחנו נופלים עליהם במפגשים כאן, זה אמצע הדרך ובאמת אפשר להבין את הרוח של הקהילה כי יש לזה באמת איזה שהוא מיקוד.
שבי אהרון: אני חושב שהדבר החשוב, שצוין תוך כדי, וזה בעצם מעיד על המשמעות, כשמירה ציינה, לא כולם שמים לב לזה, היא אמרה ש-X רק נשרו ו-Y סיימו.
שבי אהרון: לפעמים לא כל כך עוסקים בשאלה הזאת, משהו שבאופן ספציפי אותי מעניין, כמה בעצם מצליחים, כמה חבר'ה מצליחים להתמיד, כמה מסיימים, זה נלקח כאן כאיזה שהוא אישיו, כאיזה שהוא מוקד, וזו בעצם הציפייה בהקשר שלנו, לעשות איזה שהיא עבודה.
שבי אהרון: כי אם אנחנו מדברים על כך שבממוצע אנחנו מסתובבים סביב 20% הצלחה בשנה, 20% סיימו, הלכו, ניתקו את הקשר, הם נקיים, מסודרים וכו', ויש לנו מה שציינו בנשירה וכל היתר ממשיכים לעבוד, זאת אומרת יש לנו אתגר.
שבי אהרון: אני חושב שהוא דובר כאן, על הרצף ועל השיפור.
שבי אהרון: כמו ששמתם לב, הדברים הם קצת יותר עם צבע, כי יש רצפים, יש עבודה, יש חיבורים, צריך לשפר אותם ללא ספק כשחשוב לציין במובן הזה שלנו שמעבר לקהילות – על יד אזור הפרפרים נשאלה השאלה מה עושים עם מישהו שמורחק מהקהילה, אז לפחות לגבי מישהי שתורחק מהקהילה מ-1 בינואר נפתחת נקודת חירום למכורות, נשים, מה-1, זה יהיה בדרום, זה יהיה מקלט ארצי ואני מקווה שבשנה הבאה ייפתח מקלט לצעירים.
שבי אהרון: זאת אומרת יהיה לנו את הרצף כי הקהילה היא לא מקום חירומי, זאת אומרת אי אפשר לדפוק בדלת ותוך שנייה מבחוץ.
שבי אהרון: הבחור הנחמד ציין שלקח המון זמן, שימו לב להרגשה, שבוע.