GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
עבד אלחלים חאג' יחיא: או למשל 25% מהחברה הערבית מתחילים להתמכר לסמים וחשיש וכל הדברים האלה אחרי שהם מתחילים לשתות אלכוהול, אז זה תלוי בזה.
עבד אלחלים חאג' יחיא: יש חוק שעובר קריאות בכנסת שמאפשר לבני נוער ולתושבים לעשן חשיש ומריחואנה.
עבד אלחלים חאג' יחיא: אני מתאר לעצמי שאהיה ברחוב ואראה חנות שמוכרת סמים או אראה תלמידים בבתי הספר שמעשנים חשיש וסמים, אין אכיפה, כי המדינה התירה את זה, הכנסת התירה את זה, אז מה אתם מצפים?
עבד אלחלים חאג' יחיא: אנחנו כבני נוער צריכים הדרכה, חינוך, לימוד ודאגה.
עבד אלחלים חאג' יחיא: תודה רבה לכם.
מיכל וונש: תודה רבה רבה, עבד.
מיכל וונש: אתה מעלה פה עוד נקודות נוספות, וגם הקשר ההדדי, לא רק שאנחנו צריכים לשמוע את בני הנוער כדי שאנחנו ננגיש את התכנים בצורה הנכונה יותר, אלא אנחנו צריכים להכיר את השפה האחרת, כמו שאמרתי בנוגע לווייפ ואתה העלית פה עוד מילים נוספות, שאנחנו חייבים לדעת שהשיח בינינו הוא באמת כזה שאנחנו כולנו יודעים על מה אנחנו מדברים ואנחנו חיים באותו עולם.
מיכל וונש: זה גם ברשתות החברתיות וגם מחוצה להן.
מיכל וונש: אני חושבת שזה נושא מאוד מאוד חשוב.
מיכל וונש: ומה שמאוד ברור לי ובולט, ואני כל כך שמחה שחבריי, גם מנסור וגם יוסי, נמצאים פה, זה שאם אנחנו לא צריכים קריאת השכמה לכל מה שמאחד בינינו והאחריות המשותפת שלנו, הוועדה הזו שוב ושוב, גם בסיורים שלנו וגם בדיונים שלנו, נותנת לנו את האחריות המוגברת הזאת לתת את הזרקור, לשים את הזרקור על כל מה שמאחד בינינו כדי למלא את המחויבות שלנו כלפיכם, האחריות המשותפת שלנו כלפיכם כולכם, כל בני הנוער שנמצאים פה איתנו היום, ללא הבדל יהודים וערבים, דתיים ושאינם דתיים, בכלל לא משנה.
מיכל וונש: ואני כל כך מודה לכם שאתם מהווים עבורנו את ההשראה ואת הדוגמה לכך.
מיכל וונש: אורטל נשיא, דוברת מועצת תלמידים ונוער במחוז תל אביב.
מיכל וונש: אורטל.
אורטל נשיא: שלום.
אורטל נשיא: קודם כל נכון, שמי אורטל נשיא, יושבת ראש ועדת דוברות ודוברת מועצת התלמידים והנוער מחוז תל אביב.
אורטל נשיא: אני מפתח תקווה, בת 17 אוטוטו.
אורטל נשיא: קודם כל אני מודה לך על ההזדמנות שאת נותנת לנו, המחוז שלי בעצם, להביע את הקול שלנו.
אורטל נשיא: אז ככה, אפתח בזה שאנחנו חייבים להבין שהחל מגיל קטן בני הנוער והילדים נחשפים לעולם הזה של אלכוהול וסמים.
אורטל נשיא: זה באמת נובע מנקודות נורא נורא חלשות וזה מתחיל מהמצב הנפשי שבני הנוער נמצאים היום.
אורטל נשיא: רובנו נשארים בבית ללא חינוך, ללא חינוך בלתי פורמלי וללא חינוך פורמלי תקין.
אורטל נשיא: זה יוצר מצב שהמצב הנפשי והרגשי של בני הנוער מידרדר מרגע לרגע.
אורטל נשיא: אין הרבה התעניינות, אין הרבה נגישות של בתי הספר, אפילו של המשפחה, ועקב זה שבני הנוער מרגישים שקשה להם זו פשוט דרך מפלט שלהם ישר לאלכוהול וסמים, למה?
אורטל נשיא: כי זה נראה להם הרבה יותר נגיש והרבה יותר קל לפנות לשם, למה?
אורטל נשיא: כי רוב בני הנוער היום מתעסקים בזה, כנראה נובע משעמום, נובע מחוסר נגישות של המשפחה.
אורטל נשיא: אני עכשיו אגע בנקודה נוספת שהיא מתקשרת לנקודה הקודמת.
אורטל נשיא: ברגע שלנו כבני נוער נעצרו כל המסגרות הבלתי פורמליות שמילאו לנו את החלל אנחנו ניגשים לדברים שהם לא באים לנו ביום יום, שישברו לנו את השגרה.
אורטל נשיא: כל זה מתרכז בהידרדרות של המצב הנפשי שלנו.
אורטל נשיא: אני כן חושבת, אני והמחוז שלי חשבנו, שצריך להתחיל בשיעורי הסברה כמה שיותר מוקדם, תחילת חטיבת הביניים, משם הכול מתחיל.
אורטל נשיא: כבר היום אפשר לראות שתלמידי כיתות ז' מתחילים לשתות ולעשן ואני חושבת שזה משהו שהוא לא תקין ואני באמת חושבת שאם נתחיל את זה עכשיו כמה שיותר מוקדם נוכל להגביר את המודעות ולעצור את זה ולגרום לבני הנוער לפנות לגורם שיתאים להם.
אורטל נשיא: רוב האנשים במחוז שלי או אני חושבת בישראל, אף אחד לא מכיר עמותה שהוא יכול לפנות אליה כשקשה לו.
אורטל נשיא: אני באמת חושבת שאפשר להעלות את המודעות הזאת של עמותות, אנונימיות אפילו, שבן נוער שקשה לו שיידע שיש לו למי לפנות.
אורטל נשיא: אם אין לו עזרה דרך בית הספר או דרך המשפחה שיהיה גורם שהוא יוכל לפנות אליו כשקשה לו, במקום לברוח לדרך מפלטית אז באמת הוא יוכל לפנות ולדבר עם מישהו.
אורטל נשיא: זה הכול, תודה רבה.
מיכל וונש: תודה, תודה רבה, אורטל.
מיכל וונש: אני רוצה להגיד שאת הארת, למרות שזה כבר עלה, את הזרקור למשהו שבעיניי חייבים להיות מודעים לו, לצד הקורונה הכלכלית והבריאותית אנחנו אל מול הקורונה הנפשית.
מיכל וונש: אם הקורונה הנפשית משקפת או בבואה של המשבר הגדול שהחברה הישראלית שרויה בו אני חושבת שהמצב או בריאות הנפש אצל בני הנוער היא הבבואה של כל החברה הישראלית.
מיכל וונש: חייבים לתת על כך את הדעת.
מיכל וונש: נמצאים גם הגורמים השונים שמקשיבים לכם ואני חושבת שחשוב לומר בהקשר הזה שאין דבר כזה ואקום.
מיכל וונש: הנקודה שאורטל העלתה עכשיו, את נקודת בריאות הנפש, אנחנו לא צריכים לחכות עד שהדבר הזה מתפוצץ לנו בפנים, דווקא בעידן שבו הכול נעשה בזום ודווקא עם הכלים שיש לנו היום, להנגיש את הטיפול הנפשי, קודם כל להפוך את הקושי הנפשי ללגיטימי כיוון שהיעדר או הוואקום הזה של מה שקורה קודם כל בבתים, אבל גם הוואקום הזה של היעדר מערכות חינוך פורמליות ובלתי פורמליות וגם היעדר המפגש החברתי שיוצר מצוקה נפשית מאוד גדולה אצל בני הנוער וזה ברור וזה לא צריך להפתיע אותנו, אנחנו יכולים וצריכים להיערך על מנת לשפר את מנגנון הטיפול בבריאות הנפש.
מיכל וונש: שוב, זו ההזדמנות שלצד המשבר, כי גם כך מערך בריאות הנפש במדינת ישראל, וההתמכרות זה חלק מזה, חייב לעבור שינוי תפיסתי עמוק ושיפור של כל המערכות הללו לטווח רחוק, תוכניות לטווח רחוק, לשיפור התוכניות האלה.
מיכל וונש: זאת ההזדמנות להתחיל את המהלך הזה.
מיכל וונש: אז תודה שאת מאירה על כך את הזרקור, אורטל.
מיכל וונש: אלינור קריכלי, יושבת ראש מועצת התלמידים והנוער הרשותית בקרית ים ונציגת מחוז חיפה.
מיכל וונש: אלינור, בוקר טוב.
אלינור קריכלי: בוקר טוב.
אלינור קריכלי: כפי שאמרת, אני אלינור קריכלי, בת 17, אני לומדת בכיתה י"ב בקרית ים, יושבת הראש ואני נציגת מחוז חיפה.
אלינור קריכלי: אז באמת תופעת השתייה מוכרת מאוד בקרב הצעירים במחוז שלנו ובשנים האחרונות היא הפכה לתופעה נרחבת ונפוצה מאוד בקרב בני הנוער.
אלינור קריכלי: גיל הצריכה של אלכוהול וסמים ירד לגיל 12 עם הגעתנו לחטיבת ביניים.
אלינור קריכלי: ההשלכות ידועות לכולם, הידרדרות לשימוש בסמים, אלימות קשה ונטייה לאובדנות וכמובן שלהשלכות האלה יש גם את השלכות הקורונה והשלכות הרשתות החברתיות.
אלינור קריכלי: כיום בני הנוער מתוחכמים יותר עם או בזכות הרשתות החברתיות, אנחנו יכולים להזמין אלכוהול מחנויות אלכוהול או מצעירים שמלאו להם 18 ושרוצים להרוויח קצת כסף ממכירת אלכוהול, בן נוער שמבקש לקנות את האלכוהול הופך לקהל יעד מבוקש והצורך להזדהות או לשמור על אתיות הולך ונעלם כאשר מדובר בכסף וכאשר מדובר ברכישה פחות מפוקחת.
אלינור קריכלי: המשטרה לא חדשנית במיוחד כאשר מדובר ברשתות החברתיות ולכן קל לבני הנוער להשיג אלכוהול דרך הרשתות החברתיות.
אלינור קריכלי: עם בוא הקורונה והסגר הסתגרנו בבית וחיפשנו מקום מפלט.
אלינור קריכלי: תלמידים שהתקשו נשרו מהלימודים ופנו ישירות אל עולם הסמים והאלכוהול.
אלינור קריכלי: התלמידים שלא נשרו מהלימודים מצאו מהר מאוד את עצמם בשגרה של חוסר אונים וחוסר מעש ומצאו את האלכוהול כפתרון מהיר ויעיל.
אלינור קריכלי: בנוסף לתחושה של חוסר מעש וחוסר אונים, לחץ הבגרויות והפער הלימודי שנצבר אינם תורמים לסיטואציה ואף מקשים עלינו כך שמקום המפלט הראשוני יהיה שימוש בסמים ואלכוהול.
אלינור קריכלי: היעדר החינוך הפורמלי והבלתי פורמלי שהיוו לנו שגרה הפכו למעמסה נפשית שמקשה עלינו יותר בכל יום שהמסגרות הללו אינן מתקיימות.
אלינור קריכלי: הפתרון שמוצע לא צריך להיות איסור או נזיפה על בני הנוער, אלא לתת כלים להתמודדות, מה אני עושה עם חבר שהשתכר, איך אני עוזר לחבר שלי להתמודד כשמצב הרוח שלו ירוד והוא רוצה לפנות לאלכוהול בשביל לשפר את מצב הרוח.
אלינור קריכלי: אז הפתרון הוא לא איסור אלא התמודדות.
אלינור קריכלי: חשוב להדגיש שהיום יש הרבה גורמים מסביבו של בן הנוער אשר מחזקים את תחושת חוסר האונים וגורמים לו לברוח למקום נוח, בטוח בו אפשר לשכוח מהדאגות והבעיות.
אלינור קריכלי: הרבה בני נוער מוצאים את המקום הזה בתמיכת אלכוהול וסמים קלים או קשים אשר הפכו לזמינים ונגישים בגלל הרשתות החברתיות והתפתחותו של ענף הסחר הלא חוקי.
אלינור קריכלי: עלינו לחשוב ביחד על פתרונות יעילים הן לטווח הקצר והן לטווח הארוך על מנת לצמצם את התופעה המסוכנת הזו.
מיכל וונש: תודה, אלינור.
מיכל וונש: אני חושבת שאת מעלה עוד נקודה שהיא כבר כן עלתה, היא גם נוגעת לאלכוהול וגם לכל הנושא שאנחנו צריכים לתת עליו את הדעת, אנחנו חברי הכנסת ואנחנו גורמי המקצוע, והיא מה קורה כאשר חומר ממכר הופך להיות חוקי, אלכוהול בהקשר הזה, הירידה ההולכת ונצפית של גיל הצריכה, שכמובן זה לא חוקי לצרוך אלכוהול בגיל 12 אבל האלכוהול עצמו הוא מצרך חוקי והגיל הולך ונהיה צעיר יותר.
מיכל וונש: צריך לתת על כך את הדעת גם אל מול תהליך הלגליזציה שמדברים עליו.
מיכל וונש: וגם אני רוצה לומר, קודם כל הקריאה שלך לכלים ולמחויבות שלנו לכלים, היא נשמעת בהחלט, אני כן רוצה לפנות לידידי מנסור עבאס, אנחנו דיברנו ואני חושבת שחייבים לקיים דיון משותף על הקשר שבין האלכוהול לאלימות וזה מאוד מאוד חשוב.
מיכל וונש: את מעלה פה נקודה שעלתה בוועדה הזאת בהקשר הזה, דווקא לאלכוהול יש קשר ישיר, אנחנו יודעים, בין צריכתו לבין התנהגות אלימה, גם בתוך המשפחה, גם להתנהגויות אלימות אחרות ועד כדי מחזות זוועה שראינו אותם בכל מיני הקשרים קשים מאוד של אלימות מינית.
מיכל וונש: אני חושבת שאת מעלה ומחדדת שוב את החשיבות של להבין שרק בגלל שחומר ממכר הופך להיות חוקי זה לא פוטר אותנו מאחריות, נהפוך הוא, זה מגביר את האחריות שלנו, של המודעות, מה הם הכלים הדרושים ומהי המציאות אל מול השימוש באותם חומרים ממכרים, במקרה הזה אלכוהול.
מיכל וונש: אז תודה רבה שאת מעלה גם את זה וזה שזה אתגר גדול שלנו גם היום.
מיכל וונש: אופק ראובני, יושבת ראש מועצת התלמידים והנוער המחוזית במחוז ירושלים.
מיכל וונש: בוקר טוב, אופק.
אופק ראובני: שלום לכולם.
אופק ראובני: ברצוני להודות קודם כל לחברת הכנסת ושאר משתתפי הוועדה באמת על הזכות להביא זווית טיפה שונה של המצב של בני הנוער במדינה כרגע, לא דרך עיניים מבקרות, לא דרך עיניים שמתבוננות מהצד, אלא פשוט חוות דעת על מה שקורה כרגע ועיניים שחוות את האופן הזה באופן יום יומי.
אופק ראובני: בתקופת הקורונה בני הנוער עומדים בפני אין ספור קשיים כאשר האחד, שבעיניי הוא המשמעותי ביותר ושאני רוצה להתמקד בו בדבריי, הוא באמת הקושי הנפשי שנוצר מהמצב שאנחנו נמצאים בו כרגע, או מתגבר או נוצר באופן כללי, שגורם ומשפיע על צריכת החומרים המסכנים בקרב בני הנוער.
אופק ראובני: אני מאמינה שהשאלה שאנחנו באמת צריכים לשאול כרגע היא מה מוביל את בני הנוער לשימוש בחומרים מסכנים, איזה דבר נותן להם את הדרייב ללכת ולהשתמש בדבר שהם יודעים שיכול להזיק להם.
אופק ראובני: עלינו להסתכל על המציאות הנוכחית בשעת הקורונה שלא עומדת להיעלם בזמן הקרוב ולקחת בחשבון את כל האספקטים, כולל הנפשי המנטלי וכך גם את הלחץ החברתי, בעצם הלחץ החברתי כרגע משפיע על כלל בני הנוער ולא משנה מה תמיד יהיה את הקושי להגיד לא.
אופק ראובני: אנחנו רואים עלייה חדה בנתונים של ההתנהגויות הסיכוניות והחמרה או התפתחות של הפרעות נפשיות למיניהן, במיוחד בזמן הסגר הממושך, ובחלק גדול מהמקרים כאשר בני הנוער נמצאים ברמות שונות של סיכון בכל פן שהוא הפנייה הקלה ביותר היא אל סמים ואלכוהול ואל חומרים מסכנים.
אופק ראובני: בני הנוער זועקים אלינו לעזרה, העלייה באחוזים של בני נוער שפונים לעזרה נפשית כרגע ובשימוש של חומרים מסכנים הוא מרקיע שחקים ואנחנו רואים זאת יום אחרי יום בהתנהגויות סיכוניות שמושפעות לגמרי מהמצב הנפשי ומהלחץ החברתי שבכל יום בני הנוער אמורים להתמודד איתו.
אופק ראובני: הנתונים שמראים כרגע על התאבדויות בשל המצוקה הנפשית וההחמרה והייצור שלהן בשל הסגר מתקשרים ומעמידים את בני הנוער בסכנה משמעותית.
אופק ראובני: אני רואה מחויבות לציין כי ההתמכרות לחומרים מסכנים היא הפרעה שמתפתחת ואין לנו שום דרך להתייחס אליה כדבר מגונה ולהאשים את הנפגעים ממנה.
אופק ראובני: עלינו להבין מה הביא להתחלת השימוש שלהם בחומרים המסכנים ולמצוא את הדרכים לשפר את זה ולתת להם את המקום שמגיע להם כדי לקבל עזרה.
אופק ראובני: לכל אחד מגיעה האפשרות לקבל עזרה ואני חושבת שיש לנו פה באמת מקום לעזור כל עוד נבין מה הגורם.
מיכל וונש: את צודקת, אני אתחיל מסוף דברייך ותודה על זה, לא רק שלכל אחד מגיעה הזכות, אלא שעלינו מוטלת החובה לתת את העזרה הזאת לכל אחד.
מיכל וונש: הנושא של התמכרות, שאנחנו נמצאים בפער מאוד גדול ובאמת בגלל זה אני הארתי על כך את הזרקור, מדינת ישראל נמצאת היום בפער מאוד גדול של ההכרה בהתמכרות באמת כהפרעה נפשית שהולכת ומתפתחת עם הזמן, אגב שניתן גם לאתר אותה ושיש את הכלים לסמן את מי שמועד וגם לא אמור להרגיש.
מיכל וונש: תחשבו שאם מישהו חולה במחלה כלשהי אז אנחנו מאשימים אותו על כך שהוא חולה בה וזה מה שקורה בנושא ההתמכרויות.
מיכל וונש: העלית עוד נושא מאוד חשוב וזה הלחץ החברתי שתמיד קיים, בטח ובטח בגילאים הללו שאנחנו מדברים עליהם, אבל כשהוא בא במקביל למקום של קושי נפשי וקושי נפשי יכול להיות מחרדה ועד דיכאון, הוא לא חייב להיות הפרעה נפשית שמוגדרת בצורה חמורה, וכדי שאנחנו נכיר קודם כל שחרדה ודיכאון הם באמת קושי נפשי, הם לא פחותים מדבר אחר, חייבים להתחיל להכיר בכך וכשזה בא במקביל ללחץ החברתי שאנחנו מכירים מתקופות אחרות שבהן אולי יש חוסן יותר גודל, אז אדרבא, זה מסביר את הנתונים ההולכים וגדלים.
מיכל וונש: ואני אומר, אנחנו יודעים את הנתונים, אנחנו רואים שמספר הפניות עולה ומה שמדאיג אותי בעיקר זה שאלה הפניות שאנחנו יודעים עליהן, זאת אומרת מנתונים שמגיעים אלינו מער"ן, לגבי פניות, ומנתונים שמגיעים אליי מהורים שיודעים שהילדים שלהם פונים יותר במצוקות נפשיות, אלה בני הנוער וגם המבוגרים שפונים לסיוע, והם לא ממש אינדיקציה לכל מי שזקוק לסיוע ולכלים הללו.
מיכל וונש: אז תודה שאת מאירה את הזרקור שוב על הנושא הזה.
מיכל וונש: אני מקווה שכל הגורמים שנמצאים איתנו פה בזום יוכלו לתת את הדעת גם לנושאים הללו.
מיכל וונש: אנחנו לא ניתן את המענים היום, אנחנו בעצם מעלים את הנושאים היום ואנחנו נקיים בהחלט דיוני המשך גם עם הגורמים שנמצאים פה איתנו היום.
מיכל וונש: אוריה וייל, נציגת המגזר הדתי במחוז ירושלים ומינהל החינוך.
מיכל וונש: בוקר טוב, אוריה.
אוריה וייל: בוקר טוב.
אוריה וייל: אני אציג את הדעה והסביבה של הנוער הדתי לאומי.
אוריה וייל: אז כמו שאמרת, קוראים לי אוריה וייל, סיו"ר מחוזית במחוז ירושלים, אני גרה בגוש עציון, ויוצא לי באמת לראות ולהיות שותפה בכל העניין הזה והמאבק הזה גם בגוש.
אוריה וייל: אני יכולה להגיד שאני מכירה את נושא ההתמכרויות גם אצלי מהבית באופן אישי, אבל אני לא אכנס לזה יותר מדי.
אוריה וייל: מה שכן יש לי כמה נקודות שכן אני ארצה להעלות, ביניהן נוער דתי נקלע בין שני מוקדים, הוא כאילו איפה שהוא האמצע, כמובן שמעליו יש סקאלות, אבל הוא איפה שהוא נמצא באמצע בין המגזר החרדי לבין המגזר החילוני והוא איפה שהוא במקביל למגזר הערבי שגם שם יש לא מעט עניינים עם אלכוהול וסמים אחרים.
אוריה וייל: מבחינתי, איך שאני רואה את זה, אלכוהול בסופו של דבר זה גם סם כלשהו, זה חומר מסוכן, זה חומר ממכר, ועל זה אני כן רוצה להביא כמה נקודות.
אוריה וייל: הנקודה הראשונה היא, כמו שכבר נאמר כאן לפניי, בסופו של דבר כל אדם ברגע שאומרים לו אסור הוא רוצה לעשות את זה מתוך אינסטינקט אנושי והישרדותי ולכן המקום שלנו פה זה לבוא ולהגיד איך משתמשים, איך עושים וששם באמת אותו בן נוער יחליט האם הוא משתמש או לא.
אוריה וייל: אני רוצה להגיד שאני לא חושבת שזו הבעיה העיקרית.
אוריה וייל: אני חושבת שהבעיה העיקרית זה העובדה שהנוער הגיע לשם.
אוריה וייל: ברגע שהנוער הגיע לשם כנראה שיש בעיה שהיא שורשית הרבה יותר, זאת אומרת אדם לא מרצונו החופשי מגיע והורס את הגוף שלו, כנראה יש גורם שהוא חיצוני או עמוק יותר, בין אם זה, כמו שאופק אמרה לפניי, הפרעות נפשיות כלשהן, אפילו חרדות, עניינים בבית, לבין אם זה באמת אפילו לחץ חברתי, זה יכול להגיע מכל דבר וגורם כלשהו.
אוריה וייל: אם נמצא את השורש ונטפל בו באופן אוטומטי גם התופעה הזו של שימוש בחומרים מסוכנים תרד.
אוריה וייל: אני חושבת שבסופו של דבר זה המקום להכשיר אנשי מקצוע למיניהם, עו"סים, פסיכולוגים, יועצים, אנשי חינוך, שבעצם יוכלו ככה לסייע ולהיות שם בשביל הנוער.
אוריה וייל: הקורונה לא יצרה איזה שהיא מציאות חדשה, המציאות הזאת הייתה קיימת והקורונה הגבירה וחיזקה את זה והציפה את הדברים למעלה, שפתאום שמים לב שהגיל יורד מבחינת הצריכה, או פתאום רואים שיש הרבה יותר מקרים של אובדן הכרה והתאבדויות ומוות מאותם חומרים מסוכנים.
אוריה וייל: אני חושבת שבכוחה של הוועדה כן להחליט ולהוסיף ולחוקק חוקים נוספים וסעיפים נוספים באותו עניין ואני באמת קוראת לכם לעשות את זה, באמת לפני שיהיה מאוחר מדי.
אוריה וייל: נקודה חשובה שחשוב לי להעלות זה העניין של מעגל.
אוריה וייל: בעצם כל העניין הזה זה איזה שהוא מעגל שגם אנחנו כחברה, ואני כסיו"ר מחוזית, אני מנסה לעבוד על זה עם עצמי, העניין הזה שאדם שמידרדר לסמים, לא משנה אם זה בן נוער או אדם מבוגר יותר, ההתמכרות שלו ועצם השימוש שלו באותם חומרים מסוכנים מביא אותו למצב שגם כאשר הוא משתחרר מכל ההתמכרות הזאת ונגמל החברה עדיין רואה אותו כשונה ובסופו של דבר זה גורם לזה שהוא מרגיש לא בנוח או הוא לא מתקבל לעבודות כי הוא נקי מסמים כלשהם ובעצם הוא חוזר לאותו מעגל כי זה הדבר היחיד שמכניס לו משכורת או דברים אחרים, הרגשת ריקנות וכו'.
אוריה וייל: זה כן דבר אחרון שרציתי להגיד.
אוריה וייל: תודה רבה על ההזדמנות.
מיכל וונש: תודה רבה, אוריה.
מיכל וונש: אני רוצה לתת לעוד שני נציגים של בני הנוער לדבר ואז נשמע מהגורמים.
מיכל וונש: אני חושבת שזה חשוב מאוד, אז אני כבר אומרת לכולם, מי שנמצא מהמשרדים השונים, אנחנו ניקח את הזמן כדי לשמוע עוד שני בני נוער שנמצאים איתנו.
מיכל וונש: אני רוצה לומר קודם שהעלית נקודה שוב, או חידדת אותה, הדגש הוא לא על כן או לא, הוא לא בעד או נגד, הוא באמת על כיצד, על איך, וזאת האחריות שלנו כחברה להנגיש לכם, לכולנו את הכלים להבין כיצד וכמובן מה ההשלכות של הכיצד הזה.
מיכל וונש: הנושא הנוסף, שמאוד חשוב לי לומר פה ואת נגעת בו ואחרים גם נגעו בו, זה בעצם שצריך טיפול רצף מאוד מאוד גדול.
מיכל וונש: אני אומר שכבר הוועדה בראשותי זיהתה את ההכרח לקמפיין, לתוכנית לאומית שתשנה את התודעה, קודם כל כצעד ראשון, אגב זה מבוסס נתונים, אנחנו יודעים היום שללא שינוי התודעה והפחתת הסטיגמה לכל המנעד, גם לסיבות הנפשיות, בין אם זה חרדה או בין אם זה אתגרים נפשיים גדולים יותר או חמורים יותר שהובילו להתמכרות, עד שאנחנו נצליח כחברה לשנות את התודעה ולהוריד את הסטיגמה אנחנו גם לא נצליח לייצר את כל הרצף הטיפולי הנדרש.
מיכל וונש: זה בהחלט רק הצעד הראשון, הוא לא נוגע בכל התוכנית הנדרשת כמו שהתייחסת אליה, גם ההכשרה של כל הצוותים וכו'.
מיכל וונש: אני רוצה לאפשר לרן ולהדס.
מיכל וונש: רן הוא יושב ראש מועצת התלמידים והנוער המחוזית ממחוז דרום.
מיכל וונש: אני רוצה רק לומר לפני שאנחנו ממשיכים, למקרה שלא יהיה מספיק זמן, נמצאת איתנו המועצה לשלום הילד שחשוב לה מאוד מאוד לומר, מיטל שנמצאת איתנו פה בזום, שכן מפעילים קו לפניות של ילדים ובני נוער, אפשר גם להגיע אליהם דרך הפייסבוק.
מיכל וונש: אנחנו חייבים למצוא את הדרך להנגיש את זה לכל בני הנוער, לא רק למי שנמצא פה במקרה היום בזום.
מיכל וונש: אנחנו נדבר גם על זה, איך מנגישים את זה בצורה טובה יותר, אבל באמצעותכם, כיוון שאתם מחוברים מאוד לשטח אני רוצה שכן תדעו שיש קו לפניות של ילדים ובני נוער.
מיכל וונש: אם יש התייחסות ספציפית לכך, אולי גם נשמע אותה.
מיכל וונש: רן, תורך.
רן שי: בוקר טוב לכולם.
רן שי: לפני הכול אני רוצה להודות על הכינוס של הוועדה הזאת, להודות לוועדה, לך, חברת הכנסת קוטלר וונש, זה מאוד חשוב לדעתי.
רן שי: אני רוצה להתייחס לכמה נקודות.
רן שי: הנושא הראשון, כמו שנאמר פה, מבחינת המורים.
רן שי: אני חושב שהמורים צריכים להוות איזה שהוא מודל לחיקוי בנושא הזה.
רן שי: לא לנסות להסתיר את זה שהם מעשנים, אבל גם לומר שהם מתמודדים עם זה.
רן שי: חשוב לראות את זה גם בעיניים של התלמידים והנוער.
רן שי: לגבי הלגיטימיות של אלכוהול וסמים וזה, אני חושב שלהתייחס לאיך זה חשוב, אבל לשים לב שבתהליך של האיך אנחנו לא נותנים לגיטימציה לכן.
רן שי: זה מאוד חשוב להדגיש את זה.
רן שי: ואני רוצה גם להתייחס ללמה זה קורה.
רן שי: ברגע שאנחנו נדבר רגע על למה זה קורה, שיש את האתגרים הנפשיים, אני חושב שלפני שזה מגיע לדיכאון וחרדה, שזה באמת הצעד לפני ההתמכרויות, צריך לשפר את המענה הפסיכולוגי ייעוצי ודיסקרטי בתוך בית הספר, עוד בהתחלה, עוד כשזה אתגרים קטנים של התלמיד, שזה יכול להיות לחץ לימודי, זה יכול להיות כל דבר בחיים שלו שהוא צריך מישהו שיקשיב לו, מישהו שיהיה שם לצדו.
רן שי: אני חושב גם שהמסגרות הבלתי פורמליות יכולות להיות חלק מאוד גדול מהפתרון כי בסופו של דבר שם אני חושב שהחינוך הערכי והחינוך המונע מגיע שם לידי ביטוי בצורה הכי הכי חזקה.
רן שי: אני חושב שהמסגרות הבלתי פורמליות הן בדיוק הדבר שאנחנו צריכים לשים עליו את הדגש, במיוחד עכשיו בתקופת משבר הקורונה.
רן שי: זה חובה, מבחינתי בלי זה יהיה לנו מאוד קשה להתקדם.
רן שי: ורק נקודה אחרונה, שמאוד מאוד חשוב לי לומר, על העניין של החברה הבדואית, אצלי במחוז.
רן שי: אני חושב שהעניין של התשתיות חשוב מאוד שיהיה על סדר היום ובלי שתהיה פה איזה שהיא החלטת ממשלה או החלטה של הכנסת לשפר את התשתיות וגם לבצע אותה אנחנו כל הזמן נהיה באיזה שהוא גלגל מתמשך שהתמכרויות זה חלק מההשלכות שלו וחשוב לשים גם את זה על סדר היום.
רן שי: תודה רבה.
מיכל וונש: תודה רבה, רן, אתה מעלה סוגיות נוספות שקשורות גם למגזר הבדואי ולמגזרים השונים שעלו, כל אחד בהקשר שלו, וזה חשוב מאוד להתייחס לכך.
מיכל וונש: אני אומר שגם העלית, ובצדק, את המסר המורכב יותר, שאני לא מתכוונת לכן ולא, האם זה טוב או רע, אלא חשוב מאוד שמי שמחליט לצרוך חומרים ממכרים או פוטנציאלית ממכרים יידע מה ההשלכות והכיצד זה מאוד חשוב.
מיכל וונש: נכון שהסכנה לכאורה בכך זה שמבינים מזה שאם זה חוקי אז זה גם בסדר, אז זה גם מותר, אז זה גם בריא, ששם יש מין מסר הרבה יותר מורכב ובאמת חשוב שהגורמים השונים ייתנו את הדעת על הצורה הנכונה להנגיש גם מסרים מורכבים ולא רק בעד או נגד.
מיכל וונש: רק יותר התכוונתי לכך שאנחנו לא נלחמים ב-, אלא מכירים במציאות ומתמודדים איתה.
מיכל וונש: הדס פרג'ון, נציגת המגזר הדתי במחוז הדרום ואז אנחנו נעבור בזמן שנותר להתייחסות הגורמים השונים שנמצאים.
מיכל וונש: בוקר טוב, הדס.
הדס פרג'ון: בוקר טוב.
הדס פרג'ון: קודם כל תודה רבה על ההזדמנות להשמיע את הקול שלנו.
הדס פרג'ון: אני הדס, כמו שאמרת, אני בת 16, אני הדוברת של מחוז דרום ואני מדריכה בבני עקיבא.
הדס פרג'ון: אני לומדת באולפנה ובאזור שלי רוב בתי הספר שלי נפרדים, בישיבות, אולפנות, תיכונים דתיים.
הדס פרג'ון: בפעמים שדיברתי על הנושא עם החברים שלי בישיבות ובאולפנות הבנתי שיש פער נורא נורא גדול בין בתי הספר של הבנים לבתי הספר של הבנות.
הדס פרג'ון: אצל הבנים זה הרבה יותר מקובל.
הדס פרג'ון: בישיבות ובתיכוניים הדתיים לבנים אנחנו שומעים משפטים כמו זה נורמלי או ככה זה, או אין מצב שלא יהיו כמה צורכים בשכבה.
הדס פרג'ון: השוני היחיד זה ההתייחסות של בית הספר למצב.
הדס פרג'ון: ברוב בתי הספר מעלימים עין, לא מתייחסים יותר מדי, המורים לא באמת שמים לב, אבל אחד החברים שלי סיפר שבזכות הקשר האישי עם ראש הישיבה הוא יצא מההתמכרות שלו וגם הרבה תלמידים, חברים שלו, יצאו משם.
הדס פרג'ון: אני חושבת שקשר אישי עם המורים, עם צוות ההנהלה והצוות החינוכי יכול לעשות שינוי מטורף.
הדס פרג'ון: לכן כשאומרים שמורים מעשנים בשער, תסלחו לי, אבל זה באמת אבסורדי.
הדס פרג'ון: אני אתייחס לסרטון שראינו בהתחלה, אחד מבני הנוער אמר: אין מה לעשות וכשאין מה לעשות פונים לזה.
הדס פרג'ון: אני חושבת שבמיוחד בתקופת הקורונה, עם הסגר ועם הניתוק החברתי, התפקיד שלנו, בתור בני נוער או שלכם בתור הוועדה, זה למצוא מה לעשות, למצוא תחומי תעסוקה לנוער.
הדס פרג'ון: בתור מדריכה בבני עקיבא אני חושבת בדיוק כמו שרן אמר, המסגרות הבלתי פורמליות יכולות לעשות שינוי ענק.
הדס פרג'ון: ויותר מזה, אני חושבת שצריך לקטוע את זה בגיל צעיר, גם המעבר בין היסודי לחטיבה וגם המעבר בין החטיבה לתיכון הוא קריטי וצריך להתייחס אליו דווקא בנקודות האלה לפני שנכנסים לזה בגדול.
הדס פרג'ון: זהו, תודה רבה.
מיכל וונש: תודה רבה, הדס.
מיכל וונש: אני חושבת שגם את מחדדת את הנושא של המסגרות הבלתי פורמליות כאמצעי מאוד מאוד חשוב, אנחנו נשמע גם מהם וגם נמשיך לתת על כך את הדעת וגם את הנושא של המעברים בין הגילאים ואולי המחשבה שלנו המוטעית ואנחנו מגיעים כבר בעצם מאוחר מדי בהנגשת המידע.
מיכל וונש: אנחנו מסיימים את הפרק הראשון ואם יש בני נוער שרצו להעלות נקודות נוספות אז, בבקשה, תמצאו את הדרך לאסוף, דביר, את המידע מהם, את הנתונים הנוספים, כיוון שאני רוצה לאפשר למשרדים השונים שנמצאים איתנו פה להגיב.
מיכל וונש: אני מניחה שלא כולם יספיקו, אבל אני מקווה שכולם השכילו מהשעה פלוס האחרונה, אני חושבת שאני בטח ובטח השכלתי ומרגישה שזכינו לדור כזה וגם שיש לנו אחריות כבדה מאוד במשמרת שלנו למענם ולמעננו ולמען עתידנו.
מיכל וונש: ממשרד החינוך נמצאת פה קרן.
מיכל וונש: אנחנו נתחיל עם משרד החינוך.
מיכל וונש: ואני מבקשת מהגורמים באמת להתייחס כמה שיותר למה שנאמר פה ואולי אנחנו גם נמשיך את הדיון כיוון שזה יהיה ממש על קצה המזלג בהקשר הספציפי.
קרן רוט איטח: בוקר טוב לכולם, אני גם מודה לך על ההזדמנות לשמוע את הנוער ולהביא באמת דיון שלא מדבר על הנוער אלא מתייחס עם הנוער ושומע את הקול שלהם.
קרן רוט איטח: אני מאוד גאה בקולות שנשמעו כאן.
קרן רוט איטח: אני רוצה להתייחס למספר נקודות שעלו כאן
קרן רוט איטח: גם על ידך וגם על ידי בני נוער.
קרן רוט איטח: אחת השאלות שעלו, ואחר כך גם התייחס לזה הנציג מבאר שבע, רן, זה לגבי השאלה של איך אנחנו עושים את תוכניות המניעה ואיך אנחנו מנחים את הילדים באיך להשתמש ואני רוצה לשים סימן שאלה על הדבר הזה ואני רוצה לומר שמתוך הבנה ומתוך היכרות של השפעות השימוש בחומרים בגיל ההתבגרות אנחנו צריכים להבין וצריכים לנקוט בעמדה ששימוש בחומרים בגיל ההתבגרות הוא לא טוב, הוא מסוכן והוא לא מומלץ למתבגרים.
קרן רוט איטח: לא משנה אם זה חוקי או לא חוקי, שאלת החוקיות פה פחות חשובה, לבני נוער ההשלכות של זה הן הרסניות.
קרן רוט איטח: בנוגע להשפעות החברתיות ואיך זה משפיע על ההתנהגות, אנחנו צריכים לקחת בחשבון שגם התהליכים החברתיים משפיעים על ההתנהגות של בני הנוער, ולמה אני מתכוונת?
קרן רוט איטח: אנחנו לא יכולים להתעלם מהשיח הציבורי שמנרמל את השימוש בקנביס, את התהליכים שהמחוקק מוביל ללגליזציה, זה לא נופל על אוזניים ערלות, בני הנוער שומעים ומבינים את המסר ולא חושבים שיש פה בעיה עם ההתנהגות הזו ולכן יש לנו אחריות מאוד מאוד גדולה להוביל את התהליכים האלה כשלוקחים את בני הנוער בחשבון.
קרן רוט איטח: כמו שבני הנוער אמרו, הכתבה שצפינו בה בתחילת הדיון, היא כתבה שמציגה תופעה מאוד מאוד מדאיגה, רק שלצערי הקורונה שמה זום-אִין על התופעה, זאת לא תופעה שמתחילה בקורונה, היא לא נגמרת בקורונה, היא מתחילה גם קודם.
קרן רוט איטח: אנחנו מודעים ומכירים את התופעות האלה של בני נוער שמעורבים בשימוש בחומרים.
קרן רוט איטח: אנחנו כן עושים המון תוכניות החל מגיל צעיר בכוונה לפתח את כישורי ההתמודדות החל מגיל צעיר ולא כשזה מגיע לתיכון כשזה כבר מאוחר מדי כשאנחנו מנגישים את החומרים בהתאם לשלב ההתפתחותי.
קרן רוט איטח: אני מבינה שלא כל בני הנוער שנמצאים כאן נחשפו לתוכניות החינוכיות ועל כך אני מאוד מצרה, אבל בהחלט יש תוכניות מאוד מאוד מוקפדות של המשרד בנושאים האלה.
מיכל וונש: קרן, אני חושבת שמה ששמענו שהן לא רק שלא בהכרח הגיעו אליהם, אלא זה שהן לא בהכרח מדברות את השפה שלהם.
מיכל וונש: לא נרחיב על כך את הדיון היום, אבל אני חושבת שעל כך צריך לתת את הדעת.
קרן רוט איטח: אנחנו לא נרחיב על זה את הדיון, אבל בהחלט מערכת החינוך זאת לא מקשה אחת, יש בה המון המון גוונים, יש לנו התייחסות למגוון האוכלוסיות.