GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירה כהן: עוד אחד שראיתם אותו פה, איציק, למד, הוצאנו אותו לקורס בנושא של גינון וגם כאן כל המערך של הגינון והעבודה שאנחנו נראה בהקמה שלה, חממת פרפרים, פינת החי וכו', הוא היה שותף מאוד מאוד משמעותי, גם מתוך הניסיון וגם מתוך הלמידה ומה שהוא עושה.
מיכל וונש: אני רוצה רק להוסיף למה שאת אומרת, זה שאנחנו מגיעים הנה ולוקחים את זה איתנו לכנסת זה בזכות ולא בחסד, זאת אומרת המדינה ומה שאתם עושים פה, שזו עבודת קודש, נותנת לאנשים האלה לקבל את הכלים כדי לעשות את מה שמגיע להם לעשות.
מיכל וונש: הם יכולים לעשות, מגיע להם לעשות אותם.
מיכל וונש: מה שהכי מדהים אותי, בכל מי שפגשתי עד כה בין המכורות והמכורים לשעבר, זה רמת האחריות האישית, שכל אחד מהאנשים האלה מהווה דוגמה ומופת לנו, אחריות אישית להסתכל במראה ולהגיד: אני לוקח את עצמי בידיים ואני לוקח את הכלים האלה כי זה לא חוכמה לקבל את הכלים אם אתה לא עושה איתם כלום.
מיכל וונש: הם הגיבורים שבסיפור.
מיכל וונש: אני מתרשמת שוב ושוב בכל פעם שאני פוגשת את האנשים הללו עד כמה האתגר היום יומי והאומץ הזה והדוגמה האישית הזאת אמורה להוות עבורנו השראה בעבודתנו, כל אחד ועבודתו, אבל גם עבורנו.
שבי אהרון: אני יכול רק לומר שמתוך 1,000 עובדים שיש לנו במערכת סדר גודל של 150 עובדים הם מטופלים לשעבר, חלקם ותיקים, חלקם בקהילות.
שבי אהרון: הם מדריכים טיפוליים, הם גם עוברים קורס, חלק מהם הלכו עוד צעד ועשו תואר עבודה סוציאלית.
שבי אהרון: זאת אומרת יש כאן פיתוח של משהו מלמטה שמתקדם הלאה.
<< אורח >> אבי ריכטר: בהקשר למה ששבי אומר, כמעט כל המדריכים הם מדריכים מעשיים טיפוליים, הם חונכים את המטופלים ביום יום, למרות שמודל הקהילה אומר שהמטופלים מפעילים ומנהלים את הקהילה, אבל הם עושים את זה בפיקוח וכמעט כל המדריכים הם בוגרים שלנו והם מהווים מודל למטופלים ללכת אחריהם.
<< אורח >> אבי ריכטר: נספר לכם שאנחנו בקהילה בהרטוב תמכנו ומימנו לימודי קרימינולוגיה למדריך, הוא רכז מדריכים, שסיים את הלימודים, ויש היום פה באילנות שני מדריכים שאנחנו תומכים בהם בלימודי קרימינולוגיה בבית ברל והם רוצים להתפתח ולהתקדם ולדעת יותר ולעשות יותר.
קריאה: אחד גם לומד עבודה סוציאלית.
מירה כהן: אני אגיד שכל העבודה איתם היא לא קלה, יש ים של מכשולים בחוץ.
מירה כהן: זאת אומרת החבר'ה האלה מגיעים והם מגיעים עם מורכבות משפחתית מאוד מאוד גדולה, אנחנו גם עושים התערבויות וטיפולים משפחתיים, יש הבדלים מאוד מאוד גדולים ברמות שלהם, זאת אומרת חלק מגיעים והם למדו באוניברסיטה וחלק מגיעים והם לא יודעים קרוא וכתוב ואנחנו צריכים לתת להם ממש את הבסיס, ויש פה אולפן שמלמד.
מירה כהן: הם מגיעים, להרבה מהם יש חובות מפה עד להודעה חדשה ואנחנו עוזרים להם בכל הנושא של הסיוע המשפטי, בנושא של הוצאה לפועל וכל הדברים האלה.
מירה כהן: זה קשה, זה מורכב.
מירה כהן: הרבה פעמים גם כשהם מנסים קצת להרים את הראש מגיעים אליהם חובות מהעבר, פתאום רואים שיש כסף.
מירה כהן: אנחנו צריכים כל הזמן לעשות עבודה ומסמכים ומכתבים.
מירה כהן: הם מגיעים מסובכים, חלקם לפחות, מבחינה משפטית, וגם פה יש ליווי, או שירות המבחן, או קציני המבחן, או השופטים, כדי שייתנו הזדמנות ויאפשרו.
מירה כהן: זאת אומרת בכל מקום שאתה נוגע יש שם מורכבות מאוד גדולה.
מירה כהן: אם אלה הורים, אז יש מורכבות בקטע של הילדים והרבה פעמים נתק וקשיים מאוד גדולים וניסיון להחזיר שם נושא של הכשרה ותעסוקה.
מירה כהן: יש אנשים שמגיעים והיה להם מקצוע בעבר ובגלל שהם הרבה שנים היו בתוך עולם הסמים, או בגלל מחלת הנפש, יכולות שהיו להם – עוד מעט תכירו מטופל ביחידת שילוב שהוא עם תארים וכו', ואיך קריירה או יכולת מקצועית או יכולת השכלתית נקטעת בגלל מחלת הנפש, בגלל ההתמכרות, ואתה צריך אחרי תקופה, אחרי שאתה מאזן ומטפל, להחזיר אותם עוד פעם למגרש התעסוקה.
מירה כהן: זה לא קל, גם בזה אנחנו משקיעים הרבה מאוד, בנושא של הכשרות מקצועיות.
מירה כהן: רק עכשיו עשינו סיכום של הכשרה מקצועית, אז עשינו מגוון גדול של הכשרות, יש לנו פה מאפייה ואנחנו עושים הכשרות בנושא של אפיה וקונדיטוריה, גננות ושתלנות, עבודת ברזל, עבודה לגובה, עבדנו גם דרך השוברים של משרד הרווחה והוצאנו את המטופלים להכשרות.
שבי אהרון: משרד העבודה.
שבי אהרון: הפעם זה משרד העבודה.
<< אורח >> אבי ריכטר: בזרוע העבודה.
<< אורח >> אבי ריכטר: שלא נתבלבל.
מירה כהן: בהכשרות מקצועיות.
מירה כהן: זאת אומרת יש פה המון עבודה, איפה שאתם לא נוגעים צריך לעשות שם הרבה מאוד עבודה כדי לתת להם את הסיכוי בסופו של דבר להצליח.
מירה כהן: זה לא אומר שכל מי שנכנס בדלת, בשער, יוצא ונקי, אבל אני נורא שמחה שבזכות עבודה מאוד מאוד קשה אחוז הנשירה שלנו הוא מהקטנים.
מירה כהן: אנחנו מדברים על נשירה שכבר תשע שנים שהיא לא עולה על 24% בין 18% ל-24% כל שנה.
שבי אהרון: שזה ממוצע יוצא מן הכלל, כי אנחנו נמצאים בסוגיה של נשירה בסדר גודל של 40% ואנחנו מנסים לשפר אותה מאוד.
אליהו ברוכי: 40% בעולם או - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: בין מי שמתחיל ומסיים.
שבי אהרון: אנחנו מדברים על זה ש-40% מהאוכלוסייה שמתחילה טיפול, אבל ישנה דלת מסתובבת, חלק חוזרים, זאת אומרת יש כאן תהליכים, גם בגלל שמדובר על תהליך מאוד ארוך ועל מחלה מאוד מורכבת.
מיכל וונש: אבל אנחנו יודעים למקם שזה בגלל שאין את הרצף הטיפולי?
מיכל וונש: זאת אומרת החוזרים זה כיוון שלא היה ליווי מתמשך?
מיכל וונש: אתם יודעים לומר את זה?
שבי אהרון: מה שאת קוראת מדלת לדלת בהקשר הזה.
שבי אהרון: זה לא בהכרח זה.
שבי אהרון: זו נשירה שנוגעת למאפיינים אישיים, סביבתיים, משפחתיים, הרבה מאוד דברים שתורמים לזה.
אולגה בן אדיבה: אבל זאת נקודה שגם מאוד מעסיקה אותנו בגלל שיש את סוגיית הבוגרים, זה קצת לקפוץ, אבל אלה שכן מסיימים הפלטפורמה להמשיך לטפל בהם היא לא מספיק מפותחת לטעמי, זאת אומרת הם אנשים שממשיכים להתמודד עם כל הדברים שמירה מנתה, עם החובות והבעיות.
מיכל וונש: זה מה שאני מנסה לשאול, הסיכויים שהם לא ייפלו חזרה הם כל כך קטנים.
אולגה בן אדיבה: זה נורא נורא קשה ואין להם מספיק רשת תמיכה בחוץ ואנחנו מנסים לבנות כרגע איזה שהיא תוכנית שנותנת אופק לבוגרים שלנו.
<< אורח >> אבי ריכטר: אני אשלים.
שבי אהרון: אז אני לפני שאתה משלים, אני חייב לומר, בסופו של דבר זו מערכת - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: לא, תמשיכי, יש לנו תוכנית, אולגה.
<< אורח >> אבי ריכטר: הצגנו תוכנית הרי.
אולגה בן אדיבה: זה מה שהתחלתי להגיד, הגשנו תוכנית, לביטוח לאומי?
<< אורח >> אבי ריכטר: לקרן לשירותים מיוחדים בביטוח לאומי.
אולגה בן אדיבה: תוכנית שפירטנו ליווי של בוגרים, הן ברמה קבוצתית, הן ברמה פרטנית, עם סיוע בכל המישורים שעדיין נשארו שם לאקונות כדי באמת להבטיח מעבר יותר בטוח שלהם לחיים, כי עדיין נשאר הרבה מאוד.
אולגה בן אדיבה: אני רוצה להוסיף לכל הסקירה של מירה גם את הנושא הבריאותי, שלא תמיד נותנים את הדעת, אבל בריאות שיניים ובריאות פיזית, החבר'ה מגיעים לפה די מרוסקים ואנחנו ממש מנסים להוציא אותם במצב אחר.
אולגה בן אדיבה: כל מה שקשור להפטיטיס סי, שהיום יש טיפול הרבה יותר ידידותי.
אולגה בן אדיבה: אין היום מטופל בעמותה, אני חושבת, שיוצא החוצה בלי שהוא כבר הכחיד את הנושא הזה של צהבת סי.
אולגה בן אדיבה: זו מחלה קשה.
אולגה בן אדיבה: טיפולי שיניים, יש לנו תמיכה של קרן אריסון.
מירה כהן: שמסתיימת השנה.
אולגה בן אדיבה: כן, היה לנו שלוש שנים שהם לקחו כמה מקרים וטיפלו בהם מ-א' עד ת', מושתלים והכול, שזה באמת למיעוט, אבל כל השאר אנחנו מנסים לפחות בעזרות השונות לעזור להם, אבל אין ספק שהנושא של רפואת שיניים בהמשך יכול להפיל בן אדם, גם מבחינת התדמית ואיך הם מציגים את עצמם למעסיקים, עלויות של עשרות אלפי שקלים.
אולגה בן אדיבה: אז זה גם חלק מהתוכנית שבנינו, לעשות קשר עם מרפאות שיניים.
מיכל וונש: חלק מהאתגר, כפי שהוועדה מבינה אותו שוב ושוב, זה שיש הרבה מאוד אנשים מדהימים שעוסקים, כפי שאמרתי, בעבודת הקודש הזאת, אבל זה מהרבה מאוד כיוונים וכתוצאה מכך נופלים דברים בין הכיסאות, כיוון שאין ראייה הוליסטית של הבן אדם.
שבי אהרון: אני רוצה רגע לומר משהו בהקשר הזה, אפילו זה ייצא טיפה ב – זה מורכב וזה יוצר איזה שהיא הוגנות מסוימת.
שבי אהרון: המערכת בנויה בצורה הזאת, יש את האשפוזית, שיכולה להיות תחנה ראשונה, של משרד הבריאות, לאחר מכן זו העברה או ליחידה בקהילה, יחידה אמבולטורית קהילתית, או יכולה להיות לקהילה ישירות, או ליחידה ולאחר מכן לקהילה, או ורסיות כאלה ואחרות.
שבי אהרון: עכשיו, נקודת המוצא שבסך הכול יש מאמץ לשמור על איזה שהוא רצף.
שבי אהרון: זאת אומרת אכן ישנה אוכלוסייה שיוצאת מקהילה ואולי לא – בהנחיות שניתנו לכוון אוכלוסייה שהצוות חושב שהם לא השלימו את כל המהלך, לכוון אותם בכדי שהם ישתלבו בקהילה האמבולטורית.
שבי אהרון: כל הקהילות יקלטו אותם, אין מצב שבו יהיה מישהו שייאמר שהוא לא מתקבל, אלא מה?
שבי אהרון: יש הרבה מאוד דברים סביב זה.
שבי אהרון: גם בשאלה ביציאה מאשפוזיות אז עשינו איזה שהוא רצף, אפילו מבקר המדינה התייחס לזה, בקשה לאיזה שהוא רצף שלא איך מעבירים אוכלוסיות.
שבי אהרון: יש אוכלוסיות שלא רוצות את ההמשכיות הזאת וזה מורכב כשלעצמו, צריך לשכנע, צריך לעשות.
שבי אהרון: לא נראה לי שיש אוכלוסיות שלא ירצו את זה, יש אוכלוסיות שאכן יכולות ליפול בגלל איזה שהוא חוסר תיאום, אבל אם בונים את זה נכון, ואנחנו כבר עבדנו על זה, ודיברנו לא מעט איך בעצם מעבירים אוכלוסייה שהצוות המקצועי חושב שהיא צריכה, ויכול להיות שיש אוכלוסייה שסיימה והיא יוצאת עצמאית לחיים והצוות כאן יחליט לגבי איך בעצם מייצרים את זה.
שבי אהרון: אין ספק שצריך לשפר, אבל לא לשים את זה על איזה שהוא מקום שאומר שזה באוויר, זה לא באוויר.
<< אורח >> אבי ריכטר: לא, חלילה.
שבי אהרון: לי חשוב להגיד, כולם מה שנקרא בנינו וכולם בניי במובן הזה של מערכת.
מירה כהן: צריך לדעת שלא יוצא מטופל או מטופלת במערכת בלי שחיברנו אותו לתוכנית המשך, אין דבר כזה.
מירה כהן: זאת אומרת מטופל מסיים כאן, אנחנו מחברים אותו, אם הוא של בריאות הנפש אנחנו מחברים אותו למסגרת של הוסטל בחוץ, דיור מוגן בחוץ, אנחנו עושים את ההכנה.
מירה כהן: אם מטופל בקהילה רגילה אנחנו מחברים אותו ליחידה העירונית, הוא הולך לשם עוד לפני לביקור.
מירה כהן: אין דבר כזה שמטופל יוצא בלי שאין לו כתובת.
מיכל וונש: רק כדי לחדד, יש דבר כזה כי אנחנו יודעים שיש רשימות המתנה של מי שצריך ואין יכולת להכיל אותו.
מירה כהן: ביחידות?
מיכל וונש: פה, למשל.
שבי אהרון: נכון, ואנחנו מנסים לתת כל מיני - - -
אליהו ברוכי: למה?
אליהו ברוכי: כי אנשים רוצים ליחידות מסוימות?
שבי אהרון: לא, בעיקרו של דבר אדם צריך להיכנס לאזור מגורים.
שבי אהרון: מה עושים?
שבי אהרון: אנחנו נמצאים מבחינת יחידת ב-165 רשויות, מה עושים ביתר המקומות?
שבי אהרון: היחידות הן יחידות אזוריות.
שבי אהרון: הם יקבלו מבחוץ, זה מיוחד, כי מרכז השלטון המקומי לא ממש מסכים לעניין הזה, אנחנו עושים את המאמץ.
שבי אהרון: יכול להיות מצב שבו – אז אם הוא לא ימצא אנחנו נמצא לו פינה.
שבי אהרון: יחד עם זאת, הנגישות וכל השאר ואפרופו מרחק אז אדם אומר לעצמו כן ללכת, לא ללכת, לעתים הוא לא יקבל את השירות, חבל, בהקשר הזה, אבל מבחינה זאת הוא שייך למקום מגורים ומירה ואולגה בהקשר הזה יפנו אותו כאשר הוא מסיים ומשלים, אם הן חושבות.
שבי אהרון: דרך אגב, שוב, יש אוכלוסייה שהיא קיבלה את מה שצריך בקהילה והיא עומדת על הרגליים.
מירה כהן: ועדיין תוכנית כמו שאולגה מדברת יש לה משמעות מאוד גדולה, כי הרצון הוא באמת לעשות קפיצה, בלימודים, בהכשרה, בהוצאות ולתת להם באמת את הצרכים הייחודיים ולקחת אותם כמו ספונסרים שיש שם שעוזרים להם.
מיכל וונש: ברצף הטיפולי.
מירה כהן: בדיוק.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו זיהינו כמה חולשות בסיום טיפול של המטופלים שלנו ואנחנו רוצים לתת להם את המיטב והמרב.
<< אורח >> אבי ריכטר: אחת זה מגורים, אז בכוחות שלנו הקמנו דירות בוגרים, טיפול שיניים, בכוחות שלנו הבאנו את קרן אריסון, כרגע זאת שנה שלישית, לדעתי זה ייפסק.
<< אורח >> אבי ריכטר: הבאנו הכשרה מקצועית לתוך הקהילה, ניסינו לעשות הכשרה מקצועית באמצעות זרוע העבודה.
<< אורח >> אבי ריכטר: ישב פה ראש זרוע העבודה, מי שהיה, לא משנה, וניסינו להגיע לסיכומים שהוא יביא לפה הכשרות, שתהיה תעודה מסודרת, זה לא עבד ואנחנו לבד עושים פה הכשרות.
<< אורח >> אבי ריכטר: הקמנו מאפייה יחד עם הביטוח הלאומי, הקרן לשירותי נכים, אנחנו עושים פה קורסי לחם ואפייה, אנחנו עושים לחם ואפייה גם בהרטוב, בלי שיש לנו מאפייה, בתוך המטבח, עם אופה מוסמך ומוכשר שהוא מתחבר מאוד למטופלים.
<< אורח >> אבי ריכטר: מירה אמרה, קורסי ברזל, קורסים לעבודה בגובה, נגרות ועוד כהנה וכהנה.
<< אורח >> אבי ריכטר: בעיקר אנחנו מנסים לגרות את המטופלים והמטופלות שירצו ללמוד עוד משהו, כי לצאת מפה ולהיות סוג שף רביעי באיזה מסעדה או סגן מחסנאי, אז אנחנו גוזרים עליהם גורל ומעמד סוציואקונומי מאוד ברור ומשם הם רק יתגלגלו אחורה, לא קדימה.
מירה כהן: אנחנו נתחיל עם המטופלים והמטופלות כדי שתחוו קצת?
אליהו ברוכי: רק אומר, שקודם אמרת שאין הנחתום מעיד על עיסתו.
<< אורח >> אבי ריכטר: על מקצתה הוא יכול.
אליהו ברוכי: אני רוצה לומר שאני נכנסתי לפה, אין מילים.
אליהו ברוכי: אם יש מושג של אין הזדמנות שנייה לרושם ראשוני, נקי, מסודר, ובאמת הנפש מתחברת מאוד למקום הזה.
<< אורח >> אבי ריכטר: תודה רבה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אמרתי ליושבת ראש, למיכל, הירוק מעביר מסר קודם כל לנו, לעובדים, ולמטופלים ולמבקרים ואנחנו גם מאוד מקפידים עם על האסתטיקה כי האסתטיקה החיצונית משפיעה על האסתטיקה הפנימית, בלי שום ספק.
מירה כהן: כן, אנחנו מאוד מאמינים בזה שכדי שבן אדם יוכל לעבוד על הבפנוכו שלו, ששם מאוד מאוד כאוב וקשה ומורכב, הוא צריך לא להתעסק בדברים החיצוניים, לא באוכל, שיהיה תמיד שפע.
<< אורח >> אבי ריכטר: במים החמים, במיזוג.
מירה כהן: לא בנראות, לא במיטה, לא במים החמים.
מירה כהן: שהדברים האלה יהיו ברורים מאליהם.
מירה כהן: אנחנו גם כל הזמן עסוקים בלייצר פה, אתם תראו את חממת הפרחים - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: לשפר ולשדרג ולקדם.
מירה כהן: לתת להם עוד מקומות שהם יכולים להרגיש טוב, כי גם ככה בפנים הם לא מרגישים טוב, גם ככה זה מורכב, וכל פעם שמדברים וכל פעם שמזכירים, כל פעם שעובדים הכול צף ולכן אנחנו מנסים, זו טיפה ככה קטנה בגן עדן, כדי שיוכלו קצת להרגיש יותר טוב.
מירה כהן: ועדיין קשה ועדיין זה לא קל, ועדיין פה כמה שהמקום יפה ומטופח הטיפול באוכלוסייה הוא מאוד מורכב וקשה והמאמץ שנעשה פה הוא כל הזמן מאוד מאוד גדול כדי לתת את מקסימום הסיכוי.
מירה כהן: אני רוצה כל הזמן שכשמטופל מסיים להגיד שעשינו הכול, עשינו הכול.
מירה כהן: גם אם מטופל או מטופלת רוצה ללכת אנחנו נלחמים עליהם מלחמת עולם, בגלל זה גם הנשירה מאוד מאוד קטנה, כי אנחנו נלחמים.
מירה כהן: אנחנו יודעים שיש להם נקודות חולשה, שיש קשיים, שיש ימים לא טובים ואם אנחנו ניכנע או הם ייכנעו לזה אז הם הרבה יותר ינשרו ויחזרו לאותם מקומות אפלים, נוראיים, קשים, בתי חולים, בתי סוהר, מוות.
מירה כהן: אנחנו מאוד מאוד מנסים ובגלל זה יש פה השקעה מאוד מאוד גדולה, גם במשאבים הפנימיים שלנו, באיך אנחנו עושים ואיך אנחנו עובדים, וגם במשאבים החיצוניים, כל הזמן זה בשדרוג כל הזמן.
מירה כהן: אז תודה רבה, אני שמחה שזה מגיע אליכם, שאתם חווים את זה.
אליהו ברוכי: נכנסים ורואים.
אולגה בן אדיבה: זה גם מאוד מתחבר לנושא שאת אמרת, לנושא של האחריות האישית.
אולגה בן אדיבה: הקהילה מתחזקת את המקום, הם לוקחים אחריות על איך המקום שהם חיים בו ייראה וזה משהו שבסופו של דבר הם מפנימים לגבי החיים של עצמם.
מיכל וונש: גם הערך העצמי.
אולגה בן אדיבה: זה בבסיס המתודה של קהילה טיפולית, אחריות אישית.
מיכל וונש: ואני גם אוסיף עוד דבר אחרון, אולי זה לא הדבר הנכון לומר שזה משהו מאוד רוחני, החיבור לטבע, אני לא יודע אם ראית, ברקע הייתה מין אמירה כזאת, שראיתי גם ב'הדרך', לקבל את כל מה שאני.
אליהו ברוכי: כן.
מיכל וונש: יש בזה משהו, אני לא רוצה להגיד דתי, כיוון שזה נכון לכולם וזה נכון לכל הדתות.
אליהו ברוכי: אין לזה מקור דתי, המשפט הזה.
מיכל וונש: לא, אני יודעת שאין לזה מקור דתי, אני רק אומרת שמי שכן דתי, אנחנו מתחילים את הבוקר עם 'מודה אני', יש משהו שמאוד בִּילְד אִין בתודעה של מי שכן מתחיל כך את היום יום, פה יש משהו מאוד מאוד רוחני בגישה וגם אני חושבת שהטבע מאוד קשור לזה.
מיכל וונש: (בהמשך הסיור)
מירה כהן: מאוד ברור איזו קהילה היא, איפה, מה מותר ומה אסור כדי לשמור על הביטחון שלהם.
מירה כהן: כל החלק הזה זו יחידת הנשים, אנחנו תיכף ניכנס ונראה, בצד השני זה יחידת הגברים ולמטה זה קהילת אילנות.
אליהו ברוכי: כשאת אומרת אין גדרות, לא עוברים מצד לצד?
מירה כהן: נכון.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש חוקים לבית.
<< אורח >> אבי ריכטר: קודם כל אנחנו קוראים לזה בית, יש לבית חוקים.
מיכל וונש: כמו בכל בית.
<< אורח >> אבי ריכטר: אין יחסים אקסקלוסיביים בין נשים לגברים, אין אלימות, כל אלימות, ואין שימוש בחומרים ממכרים.
מיכל וונש: ואם מישהו משתמש?
<< אורח >> אבי ריכטר: קודם כל מחוץ לגדר.
<< אורח >> אבי ריכטר: מחוץ לגדר.
<< אורח >> אבי ריכטר: זה אומר שיש פה שוט.
מיכל וונש: אבל מישהו שעכשיו אמרת לו: כאילו חזרת להשתמש, זה הסימפטום של המחלה.
<< אורח >> אבי ריכטר: עברת על חוקי הבית, אתה יכול לקלקל לי את הבית, יש לי פה עוד 130-120 מטופלים.
מיכל וונש: אני מבינה, אני רק אומרת כמה זה קשוח.
<< אורח >> אבי ריכטר: כן, וזה כמעט לא קורה.
<< אורח >> אבי ריכטר: אין פה אלימות כמעט לחלוטין.
מיכל וונש: לא, דיברתי יותר על השימוש דווקא.
<< אורח >> אבי ריכטר: גם שימוש.
<< אורח >> אבי ריכטר: שימוש יכול להיות בניסיון להבריח פנימה משהו, זה בדרך כלל החדשים.
מירה כהן: אפשר לספור את זה ממש על כף יד אחת.
מירה כהן: אני רק אגיד לפני שאנחנו נכנסים לחממה שכל מה שאתם רואים כאן, מ-א' עד ת', נעשה על ידי המטופלים ומדריך שליווה את כל הפרויקט הזה מיחידת שילוב.
מירה כהן: יחידת שילוב ביחד איתנו, בעצם הייתה למידה של מה צריך לעשות בחממת פרפרים, הם בנו פה מ-א' עד ת'.
מירה כהן: אם גם נסתכל קצת יותר למעלה אז יש שם מדרך, ממש אנחנו עושים פה שביל, כל הקהילה הולכים, רוכבים על אופניים, רצים.
מירה כהן: זאת אומרת יש פה שעות ומסלולים שאם תהיו פה אתם תראו אותם, גם מתאמנים, גם עושים כל מיני דברים, יש פה גם חדר כושר.
מירה כהן: כל מה שכאן נמצא, כל מה ששתול, זה הם עצמו בעצמם, כולל הבנייה פיזית, הכול הכול.
מירה כהן: חשוב לי שתדעו שזה עבודת ידם.
מירה כהן: ייעוץ שלנו, הדרכה, הנחיה, אבל הכול שלהם.
קריאה: נכנסים לעסק תורמים חיצוניים?
<< אורח >> אבי ריכטר: התשובה היא כן.
<< אורח >> אבי ריכטר: ההתנהגות שלנו בכלל בקורונה, מסכות, כל ההתנהלות, הפתיחות, אנשים הרי יוצאים לעבודה, היה סגר, מה עשינו איתם, אנשים יוצאים לביקורי בית, בסגר לא יצאו לביקורי בית.
<< אורח >> אבי ריכטר: אפשרנו למשפחות.
מיכל וונש: ומשפחות הגיעו?
<< אורח >> אבי ריכטר: כשהיה מותר הגיעו, אבל בצורה מסוימת, לא לתוך הקהילה, אפשרנו להם מחוץ לקהילה, ביער.
מירה כהן: אנחנו תיכף נכנסים לחממה.
מיכל וונש: ברח לכם פרפר אחד.
מירה כהן: זה בסדר, גם פה מותר.
מירה כהן: באמת המטרה היא לתת להם גם חוויה של הנשמה, של הנפש, שהם ייכנסו וירגישו ויריחו, ויחיו.
מירה כהן: פתאום הם מתחילים לשמוע את הציפורים ואת הפרפרים ואת המים, אנחנו תיכף ניכנס, והכול מעשה ידם.
מירה כהן: צריך לדעת שזו גם היצירה שלהם, זאת אומרת הם רואים שאפשר לבנות, כמו שאפשר לבנות את החממה אפשר לבנות את החיים.
מירה כהן: כמו שזה היה הרים ובלגן ואדמה ופתאום הם רואים משהו אחר ככה אפשר.
מירה כהן: דרך אגב הסמל זה בעצם עוף החול, שקם מהמקומות הכי הרוסים והכי קשים וחזר לחיים.
מירה כהן: זה מה שקורה להם וזה ממש להפריח את השממה.
מירה כהן: צריך להגיד שאנחנו כל שנה לוקחים כמה פרויקטים ועושים אותם לטובת הדיירים, אז יש כאן את המגרש של הספורט שנראה אותו, יש אחר כך את חממת הפרפרים, יש כאן את המאפייה, יש לנו את מרכז ההכשרה ותעסוקה, ואנחנו עכשיו לקראת הפרויקט הבא.
מירה כהן: אנחנו עכשיו משפצים את השירותים והמקלחת, עשינו גם מבנים, את הבתים שלהם, את הבתים של קהילת אילנות.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו לא שוקטים על השמרים, אנחנו כל הזמן מחפשים איפה אנחנו יכולים לשפר.
מיכל וונש: ושהם בעצמם יהיו חלק.
מירה כהן: חלק מהתהליך.
<< אורח >> אבי ריכטר: בדיוק, חלק מהעובדים שלנו הם בעלי מקצוע עם יכולות מאוד גבוהות בתחום השיפוץ והאמנות והם באים לידי ביטוי.
מירה כהן: הם תורמים, הם מרגישים שהם עושים משהו והם גם תורמים לבית שלהם.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו נסענו לגן החיות בבאר שבע, יש שם חממת פרפרים ושלחנו שני עובדים כדי ללמוד מה זה חממת פרפרים, מה זה פרפרים.
<< אורח >> אבי ריכטר: הצלחנו לגייס שני מתנדבים שהם אושיות בתחום גידול פרפרים בארץ והם מתנדבים ומייעצים לנו.
<< אורח >> אבי ריכטר: הם מביאים לנו גלמים מסוגים מסוימים.
מיכל וונש: ובכלל כל התהליך הזה של פרפר, מגולם שהופך ל - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: של למידה, כן.
<< אורח >> אבי ריכטר: כל התהליך, מעגל החיים שלו.
<< אורח >> אבי ריכטר: הם לימדו אותנו איך שותלים צמחייה שהיא מוכוונת משיכת פרפרים.
<< אורח >> אבי ריכטר: כל הצמחייה מסביב היא צמחייה כזאת.
<< אורח >> אבי ריכטר: יש פה הרבה מאוד חשיבה ואיך המטופלים משתלבים בפעילות, בתעסוקה, בגידול, זה חלק מלמצוא להם עיסוקים שיקומיים.
מיכל וונש: מישהו חכם אמר לי שההתמכרות היא בעצם אסקפיזם, פשוט לברוח מהמציאות שלך, לא להתמודד ואתה מאבד את שריר ההתמודדות, אבל אתה גם מאבד את השריר של לשמוח מיופי, מטבע, מריח, מפרפר.
מיכל וונש: אז יש בזה חשיבה כל כך מדהימה בדבר הזה.
מירה כהן: תחשבו מבחינתם, כשיש לחץ וכעס ובכי וכאב ומביאים אותם לכאן והם יושבים על הספסל, שגם זה יוצר כאן, יושבים כאן וקצת חושבים וקצת נרגעים.
מיכל וונש: לגיטימי לבוא כשאתה - - -
מירה כהן: לא, יש להם את הלו"ז ואת הזמן, אבל אם מישהו ירגיש לא טוב נביא אותו.
מירה כהן: הוא לא יכול להגיע באופן עצמאי כי בזמן הזה הם מתפקדים וכאלה, אבל יש להם כל מיני פינות כן לבקש.
מירה כהן: נגיד מישהו מרגיש לא טוב והוא יבקש הקפצה ואז יתכנסו אנשים וידברו והוא יוכל לדבר והם יחבקו אותו אחר כך, או הוא יבקש רגע של חשיבה וייקחו אותו לפינת חשיבה.
מירה כהן: זאת אומרת יש כל מיני דרכים לתת להם קצת להירגע.
מירה כהן: בזמן החופשי הם יכולים להגיע, בזמנים אחרים הם צריכים לבקש ולהגיע באופן מסודר ועם מישהו, לא לבד.
מירה כהן: (בהמשך הסיור)
מירה כהן: היחידה של הגברים היא בדיוק אותו דבר.
מירה כהן: אתם תראו כשתיכנסו אפילו יותר ריח של בושם בחדרים של הנשים, יותר תמונות, זה יותר מתאים לנשים עצמם.
קריאה: למה שקט פה עכשיו?
מירה כהן: כי הם אוכלים עכשיו, שתיים.
מירה כהן: בגלל הקורונה הם אוכלים בקפסולות, אז הם בשתיים באוכל, הם עוד מעט יחזרו.
מירה כהן: יש פה גם מצלמות במעגל סגור במתחם כאן בחוץ, לא בפנים, כדי לשמור על הביטחון שלהם, ויש פה בחוץ פרוז'קטורים.
מיכל וונש: ואסור לגברים להיכנס הנה?
מירה כהן: אסור לגברים להיכנס וגם בחוץ יש פרוז'קטורים וגם מצלמות חיצוניות שוב כדי לשמור על המוגנות שלהם במאה אחוז, כי לצערי היו דברים בעבר במקומות אחרים שקרו כל מיני דברים, גברים, נשים, נשים שמגיעות ממקומות מסוימים, גברים שמגיעים עם צרכים, גם נשים שמגיעות עם צרכים, ואז נוצרים כל מיני דברים אחרים.
מירה כהן: פה הרעיון והמטרה זה באמת לייצר משהו אחר.
מירה כהן: אני לא אגיד שברגע שעשינו את ההפרדה אין בעיות אחרות, מתחילות בעיות הומוסקסואליות וכל מיני, לא שהן נוצרות, הן היו לפני זה, אבל הן עולות יותר על פני השטח.
מירה כהן: ניכנס ונראה חדרים כדי שתוכלו להתרשם מהמגורים שלהם.
מירה כהן: אתם תראו, תמיד אצל הנשים יהיה יותר ריח של בשמים ותמונות של המשפחה.
<< אורח >> אבי ריכטר: לכל אחד יהיה את הפינה האישית, תמונות ויכולת לקרוא ספר.
<< אורח >> אבי ריכטר: הכול בא ממקום של כבוד.
<< אורח >> אבי ריכטר: אנחנו רוצים לתת מקום של כבוד למטופל.
מירה כהן: גם הבנות תמיד אצלן, אם אנחנו נפתח להן נגיד צהרון, הלוואי עליי, תמיד יהיה מאורגן ומסודר.
<< אורח >> אבי ריכטר: דיברנו על זה שאנחנו דואגים להכשרה מקצועית, אז אנחנו עושים את זה הלכה למעשה, אנחנו עושים קורסים, אתם תראו את המאפייה, אנחנו נותנים להם תעודות שיוכלו לאפשר להם לפתוח קצת דלתות, כמה שניתן.
מירה כהן: וגם אם בסופו של דבר הם לא יתעסקו באפייה, א', יהיה להם תחביב נהדר, ו-ב', הם לומדים לעבוד ולרכוש מיומנות איך עובדים בעבודה וזמנים וסמכות וכל אותם דברים.
מירה כהן: זה המתחם שלהם.
מירה כהן: גם פה הם עובדים.
מירה כהן: זאת אומרת גם אם הם יעבדו במפעל, אנחנו עוד מעט נראה אותו, אז הם עובדים במפעל בחלק של הנשים.
מיכל וונש: כשיוצאים לעבודה כל יום יוצאים בהסעה?
מירה כהן: לא.
מירה כהן: רק כשהיה עכשיו סגר וקורונה.
מירה כהן: עד יום ראשון הוצאנו אותם בהסעות בגלל הקטע של הקורונה, גם לא היו אוטובוסים, גם היה חשש להדבקה.
מירה כהן: עכשיו כשהחזירו את זה במאה אחוז אז הם יוצאים באוטובוס.
מיכל וונש: בעצמאות?
מיכל וונש: הן יוצאות, הצורך בעצמאות.
מירה כהן: בעצמאות.
מירה כהן: רצינו שהם ייצאו, זה חלק מהעניין של האימון שלהם.
מירה כהן: הרבה ממה שאנחנו עושים זה אימון אישי.
מיכל וונש: ויש מקרים שלא חוזרים?
מירה כהן: לא, הם מתקשרים, מבקשים עזרה.
מירה כהן: נגיד אלה שבשילוב הם עובדים במקומות שהמעסיקים הם מעסיקים ידידים, אנחנו במגע איתם, בקשר, אם קורה משהו אנחנו מדברים.
מירה כהן: גם אלה שעובדים באילנות, אנחנו בקשר עם המעסיקים, גם לזה יש איזה שהוא חלק חשוב מאוד כדי לנסות לייצר להם את הבמה הנכונה.
מירה כהן: אם יש קושי זה יכול להיות ביקור בית, אבל גם מדברים איתם, הם צריכים להתקשר, לדבר.
שבי אהרון: לציין לגבי החלק הפיזי, שכל המוסדות עם נפגעי סמים פועלים על פי חוק הרישוי, זאת אומרת יש סטנדרט אחיד לאיך צריך להיות.
שבי אהרון: חוק הרישוי פועל, אתה לא יכול להפעיל מסגרת - - -
מיכל וונש: כמו מינימום.
שבי אהרון: אתה לא יכול להפעיל מסגרת בתחום הזה, זה לא חוקי.
שבי אהרון: אם מישהו חושב שהוא יעשה את מה שהוא יעשה, לכן יש ביקורי פיקוח, לכן הסטנדרט היפה שאנחנו רואים כאן אמור להיות ביתר המסגרות על פי הכללים שקבע המחוקק.
מירה כהן: אנחנו בין היפים.
שבי אהרון: מוסכם.
מיכל וונש: זה גם במלכישוע.
מיכל וונש: יש מקומות שהם יפים בפני עצמם.
מירה כהן: הלכנו על הכול בגדול.
מירה כהן: זו מאפייה שבעצם עושים בה קורסים לכל הקהילות.
מיכל וונש: הם גם מכינים את האוכל שנאכל פה?
מירה כהן: הם מכינים גם את האוכל וגם את זה.
<< אורח >> אבי ריכטר: בזמן הקורסים.
מירה כהן: אבל גם את האוכל עצמו.
<< אורח >> אבי ריכטר: בחדר האוכל, לא פה.
מירה כהן: כן.
מירה כהן: בחדר עצמו מי שנמצא שם זה קהילת אילנות.
מירה כהן: אנחנו בכוונה עושים הפרדה, למשל יחידת שילוב נמצאים כאן, בחממת פרפרים, בפינת חי, בגינון, לאילנות יש - - -
<< אורח >> אבי ריכטר: יש להם מרחבי אחריות משלהם.
מירה כהן: יש מרחבים שונים כדי לא לייצר את הערבוב ביניהם ולשמור על המוגנות.
מירה כהן: אז כאן לפחות פעמיים בשבוע, בין פעמיים לשלוש, יש קורס שאנחנו עושים אותו, שהחבר'ה, גם הנשים וגם הגברים, כל אחד בקורס שלו, עושים גם קורס אפייה וקורס קונדיטוריה.
מירה כהן: הם מקבלים שתי תעודות שאיתן הם יכולים אחר כך לצאת לחיים עצמם.
מירה כהן: שוב, גם הקטע של הריח, הקטע של היצירה, הקטע שמביאים משהו אחר כך לחדר אוכל, עוגות, עוגיות, לחמים, והלחמים הטובים ביותר, לחמי מחמצת.
מירה כהן: גם בלי האופה שנמצא כאן אנחנו מכניסים אותם לתרגול עם מדריך, בוגר שלנו, שבעברו עבד במאפייה, התקדם במאפייה עד כדי לנהל את המאפייה, והוא נכנס עם המטופלים לכאן ועושה איתם תרגול.
מירה כהן: אז ביום שישי, למשל, ביום חמישי הם מכינים את הבצק, שמים אותו במקרר המיוחד ואחר כך הם עושים חלות ולוקחים אותם לחדר האוכל.
<< אורח >> אבי ריכטר: בכנות עולות מחשבות, מכזאת מאפיית איכות אפשר לייצר - - -
מיכל וונש: רציתי לשאול אתכם אם אתם משווקים החוצה.
<< אורח >> אבי ריכטר: זה בדיוק מה שאני רוצה להסביר, למה לא.
<< אורח >> אבי ריכטר: אפשר לייצר 400-300 כיכר לחמי איכות ביום.
<< אורח >> אבי ריכטר: אם אני אכניס לפה אופה הוא יגיד לי תודה והוא ישלם טוב מאוד, אבל הוא יפריע למטופלים.
<< אורח >> אבי ריכטר: הוא יתחיל להסתובב, הוא יביא פועלים, הוא ישלח – הופ, אני אומר נעצור, לא זאת המטרה.
מיכל וונש: והם עצמם, שהם עצמם ייצרו?
אליהו ברוכי: אבל הוא יכול איתם ביחד ליצור.
<< אורח >> אבי ריכטר: אולי, אבל לבד זה לא יכול לעבוד, זה צריך להיות עם בעל מקצוע.