GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל וונש: אני אגיד לך דבר אחד על מה שאמרת עכשיו, שברור לי, אני עולה חדשה, גם יוסי הוא עולה חדש לארץ, קהילה באופן כללי, קהילה היא הדבר שמאפשר לנו כאנשים פרטיים להיות שייכים למשהו.
מיכל וונש: גם השייכות הזאת וגם הזהות הזאת וגם הערבות ההדדית שנוצרת מטבע הדברים בכל קהילה בסופו של דבר כל בן אדם צריך אותה.
מיכל וונש: אז גם קהילה טיפולית.
אמנון מיכאל: זו תרופה לניכור שהמכורים לסמים חשים.
מיכל וונש: ובמיוחד בעידן שלנו, ביתר שאת.
אמנון מיכאל: הבאתי לכם משהו לפני הסיור, לכל חברי הכנסת.
אמנון מיכאל: זה שלנו, תפילת השלווה.
אמנון מיכאל: תפילת השלווה.
אמנון מיכאל: זה עושה קסמים.
אמנון מיכאל: יש דברים שאני לא יכול לשלוט בהם, פקק בדרך, קורונה, ויש דברים שאני יכול לשלוט וצריך - - - וכל בוקר להסתכל על זה וזה מרגיע.
מיכל וונש: דבר ראשון אני אקריא את דבר הוועדה לפרוטוקול.
מיכל וונש: יו"ר הוועדה קובעת לפי סעיף 120.ד.1.ג לתקנון הכנסת שהשמות של כל מי שביקש ו/או יבקש לחסות את השם שלו כדי שלא ייגרם לו או לזולתו נזק יהיו חסויים ולא יירשמו בפרוטוקול.
מיכל וונש: אם מדובר על קטינים או חסרי ישע זה לפי סעיף 120.ד.1.ב לתקנון.
מיכל וונש: אנחנו נתחיל בסרטון קצר.
מיכל וונש: אני רק אתאר את מה שנעשה פה הבוקר.
מיכל וונש: נתחיל בסרטון ואחר כך דבריי ונמשיך משם.
מיכל וונש: (מוקרן סרטון)
מיכל וונש: היינו ממשיכים לראות את זה אבל היה לי חשוב שנתחיל בסרטון כיוון שגם לכל מי שבזום וגם למי שפה, בעצם אנחנו יושבים כפי שאתם יודעים בוועדה המיוחדת להתמודדות עם סמים ואלכוהול וההכרח לקיים את הדיון הזה דווקא פה, ואני מודה לכל מי שהצטרף אלינו פה ובזום, הוא פשוט הדחיפות שאני חשה אותה, שכולנו צריכים לחוש אותה, בסכנה הממשית והאמיתית בסגירת תכנית היל"ה וכל התכניות באופן כללי לנוער בסיכון.
מיכל וונש: אני היום שמה דגש על תכנית היל"ה, השלמת יסוד ולימודי השכלה, למי שאיננו מכיר, שנותנת מענה וזה חשוב לי מאוד להדגיש את זה פה בוועדה, לכלל ילדי מדינת ישראל ללא הבדלי דת גזע או מין, זה נושא של כולנו.
מיכל וונש: כחלק מהפעילות, כפי שאתם כבר יודעים מי שמכיר את פעילות הוועדה מאז התחלתה, אנחנו מתמקדים בנושא ההתמכרויות, זאת הפריזמה שבעצם בחרתי להאיר דרכה את הנושא של התמודדות עם סמים ואלכוהול וכל שאר ההתמכרויות.
מיכל וונש: כחלק מזה, כנושא שחוצה דתות, מגזרים, מתעלם מעל כל ההבדלים האמיתים או לא אמיתיים בינינו, ביום חמישי האחרון ביקרנו בשתי קהילות טיפוליות גם במלכישוע בגלבוע וגם בעמותת "הדרך", קהילות טיפוליות שעושות עבודת קודש שבעצם נפגעי התמכרויות שמגיעים אליהם לא זכו למה שהיל"ה מציעה.
מיכל וונש: זאת אומרת העובדה שהם כבר לשם זה אומר שנכשלנו, נכשלנו כמדינה, נכשלנו כממשלה, נכשלנו כחברה לתת בזכות ולא בחסד את ההזדמנות האחרונה, את הסיכוי האחרון למי שגם יושבים סביב השולחן מכירים היטב וגם כל מי שנמצאים בזום, ומתוך המקום הזה אנחנו חייבים, כשהגיע לאזני הידיעה הזאת על סגירת תכנית היל"ה שעומדת ממש בסכנה, אנחנו פשוט חייבים להבין שזאת ההזדמנות האחרונה להיקלט באיזו שהיא מסגרת, לא להידרדר לרחוב, לא להידרדר לסמים, לא להידרדר להתמכרויות לא להידרדר לפשיעה ולכל האתגרים שעומדים בפני הנוער הזה, וכפי שאמרתי, זאת האחריות שלנו, לא שלהם.
מיכל וונש: אנחנו לא יכולים להרשות להידרדרות הזאת לקרות.
מיכל וונש: לכן מ צאתי לנכון לשנות את סדר היום של הוועדה, היה אמור להתקיים דיון אחר בנושא דחוף לא פחות והוא ההיערכות בשבועות הקיץ שנותרו ואנחנו נקיים גם את הדיון הזה.
מיכל וונש: אבל בגלל הדחיפות, בגלל האימננטיות, הסגירה, הסכנה המיידית של סגירת תכנית היל"ה, ואני מבינה שמורים מתחילים להגיע לשימוע עוד היום ובזה בעצם תחילת סופה של תכנית היל"ה מבחינתנו, לא רק תכנית הילה, כלל תכניות מצילות החיים, מצילות הנוער והילדים שלנו ועתיד המדינה שלנו, לפני שיהיה מאוחר מדי, חייבים לקיים את הדיון הזה.
מיכל וונש: למיטב הבנתי, ואני כן אבקש את ההתייחסות מהגורמים שנמצאים איתנו בזום, כיוון שתקציב המדינה טרם אושר וכולנו מודעים לכך, חשבות משרד האוצר לא מאשרים למשרד החינוך להשתמש בעודפים.
מיכל וונש: כלומר הכסף קיים, אני רוצה להבהיר, הכסף לתכנית קיים רק צריך אישור להשתמש בו, וכבר לא אכפת לי באיזו דרך בשלב הזה, זה לא משנה.
מיכל וונש: היות ואין את התקציב ל-1 לספטמבר, ואני רוצה לומר, אי אפשר להשאיר את התקציב רק לתקציב חגים ושבדצמבר נהיה באותו מצב, צריך פה את האישור ל-2021, בטח ובטח בהקשר הזה זה ממחיש למה זה חיוני, 8,000 בני נוער יישארו ללא מענה.
מיכל וונש: ללא מענה חינוכי, ללא מענה של חבל הצלה, תחנה אחרונה שמאפשרת להם את ההזדמנות שמגיעה להם לא להגיע להידרדרות הנוספת כפי שאנחנו צופים אותה וחוזים אותה ויודעים.
מיכל וונש: אגב, ההידרדרות לסמים ואלכוהול בסופו של דבר, אני אומר גם מהבחינה הכלכלית ביותר, עולה למדינה הרבה יותר.
מיכל וונש: חייבים להבין את הדבר הזה.
מיכל וונש: הטיפול בהשלכות של אי טיפול עכשיו גם מהטעם הזה הרבה יותר יקר.
מיכל וונש: לכן אני מבקשת לומר בנוסף לזה, זה מה שמגיע לנערים ולנערות האלה מכח חוק חינוך חובה, כפי שאמרתי, בזכות ולא בחסד.
מיכל וונש: משרד האוצר אומר ל-8,000 נערות ונערים כרגע 'תישארו ברחוב ללא המענה שאני חייב לכם'.
מיכל וונש: כפי שהתייחסתי לכך, אני מבינה שבשלב הזה כבר יש מורים שלא פחות חשוב שנדבר גם בהם, הלוואי ונגיע גם לתכניות ארוכות הטווח בהזדמנות שלצד המשבר של הקורונה, מורים שבכל שנה מחדשים בעצם את החוזה שלהם שאין להם את הקביעות ואין להם את הוודאות, אבל אני אומר, בהקשר הקורונה, להוציא עוד כ-1,500 מורים למציאות של אבטלה, כשאנחנו רואים את מספרי האבטלה הגואים, זה חוסר אחריות נוסף, דווקא אל מול משבר הקורונה האחריות שלנו הולכת וגוברת, גם בהקשר הזה, להכניס עוד 1,500 מורים למעגל האבטלה זה לא מתקבל על הדעת, זה תכניות נוספות מלבד לתכנית היל"ה.
מיכל וונש: אני מתייחסת פה רק לנתונים של תכנית היל"ה כרגע.
מיכל וונש: אני רוצה לומר משהו לגבי המשבר וההזדמנות שלצידו.
מיכל וונש: אנחנו נמצאים בעת מלחמה.
מיכל וונש: מלחמת התשה.
מיכל וונש: אין פה זבנג וגמרנו.
מיכל וונש: זה לא יומיים, אנחנו צריכים ללמוד לחיות בצל הקורונה, בצד הקורונה, ככל הנראה במשבר מתמשך, כלכלי, חברתי, בריאותי ויש לנו אחריות גדולה מנשוא למצוא פתרון מיידי קודם כל לדברים הדחופים באמת שפה הדיון הזה עוסק בדבר הדחוף באמת ולצד האתגר הזה לסמן את ההזדמנויות גם ולדעת לזהות אותם ולייצר פתרונות ארוכי טווח למה שעולה על פני השטח כאתגרים מערכתיים שכבר שם שנים, בחוסר תכנון ארוך טווח, בעובדה שאנחנו ונאבקים על תקציבים שנה אחרי שנה, ואני אומר, שנה במינימום 2021, כיוון שלא מתקבל על הדעת שאנחנו נהיה במצב הזה בעוד חודשיים או שלושה שוב לדון בנושא הזה, שוב, בלתי מתקבל על הדעת, זו תהיה תשובה לא מספקת.
מיכל וונש: אנחנו צריכים גם להבין את האחריות להתחיל להחיל תכניות הוליסטיות ארוכות טווח, לא רק בהקשר הזה, בכל ההקשרים, זו ההזדמנות שלצד המשבר.
מיכל וונש: נמצאים איתנו כפי שאמרתי הרבה מאוד מהגורמים הרלוונטיים שעוסקים בנושא.
מיכל וונש: אנחנו מתכנסים כאן גם להנגיש ולהמחיש את דחיפות הנושא, את המיידיות שאנחנו דורשים את הפתרון שיימצא לבעיה, להתריע על ההכרח לקחת אחריות על הנושא הזה של כל מי שיושבים בבית הזה לטובת כלל אזרחי מדינת ישראל, כלל הילדים של כולנו.
מיכל וונש: אנחנו לא מתכוונים לאפשר את ההידרדרות של האלה לנושא של התמכרויות, אנחנו מתריעים כרגע אחרון.
מיכל וונש: היציאה מהמסגרות של הילדים האלה זו התחנה האחרונה וזו האחריות שלנו, אני מבקשת מכל הגורמים שנמצאים איתנו להציג את הפרספקטיבה שלהם מנקודת המבט שלה, את מה שחשוב שנעלה כלפי הגורמים שצריכים לקבל את ההחלטות בסופו של הדיון הזה, אלה הילדים של כולנו, מגיעה להם הזדמנות כמו כל הילדים האחרים של כולנו.
מיכל וונש: אני מקווה שעוד חברי כנסת נוספים כן יצטרפו אלינו.
מיכל וונש: בכל מקרה אני קוראת למשתתפים שנמצאים איתנו על פי סדר, אני מבקשת להישאר ממוקדים בהקשר לדברי הפתיחה והבקשה שלי אליכם להנגיש לנו את המידע החיוני כדי שאנחנו נצא מפה בקריאה מאד מאד ברורה מטעם כולנו.
מיכל וונש: הראשון שאני קוראת לו לדבר חיים מויאל, מנהל אגף חינוך ילדים ונוער בסיכון במשרד החינוך.
חיים מויאל: בוקר טוב.
חיים מויאל: שלום לכולם.
חיים מויאל: אני מודה לכם על הכינוס של הוועדה הזו, מכיוון שאנחנו נמצאים באמת בשעת חירום הייתי קורא לזה, בהקשר של הילדים הללו.
חיים מויאל: התכנית הזאת היא השכלת יסוד לימודי השלמה.
חיים מויאל: זאת אומרת השכלת יסוד במובן של חוק חינוך חובה.
חיים מויאל: הילדים שנמצאים בתכנית הזאת הם מתוקף חוק חינוך חובה ולימודי השלמה, מכיוון שהילדים נושרים בכל מיני שלבים של השנה ושל התיכון ולכן אנחנו נותנים להם לימודי השלמה, מ-8 שנות לימוד ועד בגרות מלאה.
חיים מויאל: זו תכנית שמייצרת מענים על מרחב עצום של פעילות.
חיים מויאל: והדבר הזה מאוד חשוב שייאמר, כי כל הזמן יש איזו שהיא אמירה שזה לימודי השלמה או תכנית משלימה, היא לא תכנית משלימה.
חיים מויאל: היא תכנית מתוקף חוק חינוך חובה והייתי מוסיף, בתוך מוסדות של חסות הנוער והכלא, שבהם החופש של הילדים נשלל מתוקף חוקי הנוער, גם שם אנחנו נותנים להם את השלמת ההשכלה, מתוקף חוק חינוך חובה, שזה משהו מאוד חשוב שייאמר.
חיים מויאל: אנחנו מדברים על 7,000-8,000 תלמידים ב-145 מרכזי קידום נוער אבל ב-220 מרכזי השכלה בכל רחבי הארץ, בכל מקום ומקום.
חיים מויאל: ואנחנו נותנים את הלמידה הזאת לכל ילד שאנחנו מאתרים אותו ומוצאים אותו, הוא פתרון דינמי בצורה יוצאת דופן לאותם ילדים שנושרים מסיבות כאלה ואחרות, ויש הרבה מאוד סיבות שאולי אגע בהן בהמשך.
חיים מויאל: הדבר המעניין שחשוב פה לשים אותו, תכנית היל"ה התחילה באזור שנות ה-80 קידום נוער עוד 20 שנה קודם, אבל התכנית הזאת הצליחה לייצר ביחד עם דברים אחרים שהמדינה באמת עשתה, פעולות יוצאות דופן, לכן זו איזו שהיא קריאה וזעקה לא לעשות את זה, בשנות ה-80, רק לסבר את האוזן היו כ-20% נשירה במדינת ישראל.
חיים מויאל: היום אנחנו עומדים בין 1.5%-3%, תלוי איך מודדים את זה.
חיים מויאל: בין האחוזים הנמוכים ביותר בעולם בהקשר הזה, ולתכנית היל"ה ולקידום נוער יש מקום מאוד מאוד נכבד בהקשר הזה, מכיוון שהם יוצרים דינמיקה לאותם ילדים שלא מצליחים מסיבות שונות, ורבות מאוד, להשאר במערכת הרגילה, נותנים להם מענה ומביאים אותם בסוף המסלול לתעודה משמעותית, על כל המרחב, שתיכף גם על זה אגיד משהו.
חיים מויאל: זה פועל בכל המגזרים, כפי שאמרת גבירתי היו"ר, בכל המגזרים, במגזר הערבי ובמגזר הבדואי ובחמ"ד, ובמגזר החרדי, ואנחנו נותנים מענים לבני העדה האתיופית, מענים מדויקים, והייחודיות של ה תכנית זה לדייק ככל שניתן – ואני מניח שעוד נשמע את זה – ככל שניתן, את תכניות הלימודים לילדים.
חיים מויאל: זו תכנית ייחודית מאוד ובאמת יוצאת דופן בהקשר הזה.
חיים מויאל: כמו שאמרתי, הלמידה היא משמונה שנות לימוד ועד בגרות מלאה, ואנחנו נותנים שם גם מרכיבים נוספים בתוך התכנית, אנחנו נותנים הכנה לעולם התעסוקה, מעורבות והתנדבות בקהילה, הילדים מחויבים להתנדב ולהיות מעורבים בקהילה, הכנה לשירות צבאי והפחתת התנהגויות סיכון.
חיים מויאל: יש עבודה אינטנסיבית על החלק הזה של הפחתת התנהגויות סיכון, ובוודאי עבודה שאנחנו מפתחים אותה בשנים האחרונות, של עבודה עם המשפחה ועם ההורים.
חיים מויאל: הדבר המעניין, שבתקופת הקורונה בסגר המלא וגם עכשיו לקראת פתיחת שנת הלימודים, התכנית הזאת מוחרגת, גם במשרד החינוך, מוחרגת לפעילות מלאה.
חיים מויאל: זאת אומרת שהמשרד, אנחנו הבנו שהתכנית הזאת היא ייחודית, היא חייבת להתקיים, אין בלתה.
חיים מויאל: ושאומרים הרבה פעמים ומשווים את זה לתכניות אחרות או לילדים האחרים, אני בא ואומר, לא שלא צריך, צריך עוד הרבה, אבל יש אבא ואמא, יש בתים וכו', לילדים האלה אין אבא ואמא, אין כיתות, וה-8,000 ילדים האלה יהיו ברחוב.
חיים מויאל: שלא תהיה פה אי הבנה לאף אחד.
חיים מויאל: הם יהיו ברחוב.
חיים מויאל: זאת המשמעות של סגירת התכנית.
חיים מויאל: אני חושב שהדבר הזה מצריך וצריך להדאיג את כולנו.
חיים מויאל: מכיוון שיש פה משהו מאוד מאוד בסיסי באמון שהילדים נתנו בנו והסכימו לבוא, והסכימו להיות, והסכימו להתגייס, והסכימו לבוא אחרי שנכשלו לאורך שנים במערכת ואחרי שלא קיבלו מענים ייחודיים לצרכים שלהם, ואנחנו בפעם השניה אחרי שהם נשרו עלולים לאכזב אותם, עלולים להכשיל אותם שוב פעם בבניית האמון הזאת ובעיני זה באמת אחד הדברים הקשים ביותר שאני חווה בשנים שאני מנהל את האגף הזה.
חיים מויאל: עוד דבר שהוא מאוד חשוב, אנחנו בשנים האחרונות יוצאים למבצעי איתור נושרים בכל רחבי הארץ, וכשאנחנו מאתרים נושרים התכנית הראשונה ואולי הכמעט יחידה שיכולה לקלוט נושרים שמוכנים לחזור למעגל הלמידה זו תכנית היל"ה.
חיים מויאל: אין תכנית אחרת.
חיים מויאל: להחזיר אותם ללימודים בבתי הספר הרגילים הם לא יחזרו, הם נשרו משם.
חיים מויאל: לצערי הרב.
חיים מויאל: אני הייתי שמח שהם יהיו שם.
חיים מויאל: אני הייתי שמח גם שיהיה תקציב שהוא תקציב כזה שבסופו של דבר מייצר ודאות כמו כיתות.
חיים מויאל: הכיתות שאני אחראי עליהן הן כיתות ודאיות, אנחנו כבר טיפלנו בהן והעברנו את התקציבים שקשורים בהן לבתי הספר ולרשויות.
חיים מויאל: התכנית הזאת נבנתה בצדק, אגב, ומתוך תפיסה מאוד דינמית וגמישה, ובהכרה מלאה של האוצר וכל המשרדים האחרים שהתכנית הזאת היא תכנית מאוד מאוד מרכזית, יסודית ונשענת על התוקף של חוק חינוך חובה.
חיים מויאל: לכן אני באמת לא יודע להביא את הדברים מעבר לזה והקריאות שלי הן קריאות שנשמעות בתוך המשרד, הן נשמעות מחוץ למשרד, הילדים האלה אנחנו מחויבים להם, אנחנו חייבים להחזיר את התקציב ולהחריג אותו בכל דרך אפשרית, בלי שום קשר לשום דבר, אבל בכל דרך אפשרית כדי שהילדים האלה ב-1 לספטמבר יחזרו לכיתות שלהם, למערכת הלמידה שלהם, למורים שלהם, המורים המופלאים המאוד ייחודיים כולל המערכת שמקיפה אותם, מערכת של קידום נוער שאוספת אותם כל יום, כל בוקר שיש להם קשיים, שאין להם כוח לקום, שהם באים לאחר שהם עובדים כל הלילה, ועובדים בימים האחרים, אוספת אותם, מחזירה אותם ומביאה אותם להישגים.
חיים מויאל: אחד הדברים שאני עומד על זה כמנהל האגף, שהילדים הללו ילמדו ויגיעו להישג.
חיים מויאל: מגיע להם אחרי שהם למדו לקבל תעודה משמעותית שתוביל אותם למקצוע משמעותי ותוביל אותם להיות אזרחים ראויים משמעותיים ותורמים לחברה.
חיים מויאל: הם מגיעים להישגים מאוד מאוד משמעותיים בחלק הזה.
מיכל וונש: תודה רבה חיים.
מיכל וונש: יפעת מנהלת תכנית היל"ה.
יפעת קלמרו: בוקר טוב לכולם.
יפעת קלמרו: אני רוצה לחזור על התודות של חיים, ליו"ר, שבחרת לשים על סדר היום באופן דחוף את הנושא הזה, כי באמת באמת יש שם ילדים, והם נמצאים עכשיו בחדר הוועדה, בוגרים, הורים, ילדים שאומרים לנו 'חברים, זה אחריות שלנו, זו אחריות שלכם', זו אחריות משותפת לתת לילדים האלה מסגרת להגיע אליה ב-1 לספטמבר.
יפעת קלמרו: לא ייתכן שסוגרים מסגרת או בית ספר של 7,000, 8,000 ילדים.
יפעת קלמרו: הילדים האלה במסגרת חוק חינוך חובה זכאים להמשיך את הלימודים שלהם.
יפעת קלמרו: אנחנו בעצם זורקים לרחוב, למקום של סכנה, למקום של סכנת הידרדרות, ילדים מדהימים וכל צוותי קידום נוער וכל המורים שנמצאים כרגע ברחוב ומחכים לתשובה שלנו, למסר שלנו.
יפעת קלמרו: איפה אנחנו ממשיכים בלקיחת האחריות של משרד החינוך על הילדים האלה?
יפעת קלמרו: הרי זו אחת התכניות המופלאות של משרד החינוך שלוקח על עצמו את האחריות גם על הילדים האלה.
יפעת קלמרו: גם על ילדי הקצה.
יפעת קלמרו: זה לא ברור מאליו.
יפעת קלמרו: כשמשרד החינוך החליט לקחת על עצמו אחריות גם על ילדי הקצה הוא עשה צעד יוצא דופן, ואנחנו חייבים לשמר את האחריות הזאת, את האחריותיות הזאת שלנו כמדינה על הילדים האלה.
יפעת קלמרו: וצריך כמו שאמר חיים, למצוא את התקציב הייעודי, ולא חשוב מאיפה, באמת באמת, כמי שאחראית על המחלקה ועל השירות הזה, באמת באמת לא כל כך חשוב לי איפה נמצא הכסף ומי מחזיק אותו ולמה זה נמנע.
יפעת קלמרו: אני חושבת שגם המורים וגם עובדי קידום נוער וגם מנהלי היחידות לקידום נוער, באמת מחפשים את הקוסם הזה שימצא את הדרך לשחרר את התקציב להזרים אותו כמו שעושים בכל שנה, לזכיין שמפעיל את התכנית, כדי שנוכל להמשיך ללמד את הילדים.
יפעת קלמרו: אנחנו מפסידים כאן את המורים שלנו, מדובר ב-1,300 מורים מקצועיים, שנמצאים בתהליכי פיתוח מקצועי, מומחים לעבודה עם ילדים בתכנית היל"ה.
יפעת קלמרו: ואם אנחנו נמשיך עם התהליך הזה של חוסר הוודאות, גם אם נמצא תקציב בעוד חודש או חודשיים, לא יהיו מורים.
יפעת קלמרו: המורים ימצאו את מקומם די בקלות בתוך המערכת הרגילה.
יפעת קלמרו: הם מורים מעולים.
יפעת קלמרו: ואם אנחנו לא ניתן להם את הביטחון התעסוקתי או נמשיך לייצר להם את הביטחון התעסוקתי שאנחנו משתדלים לעשות ומקפידים לעשות כבר כמה שנים במסגרת המכרז הזה, אנחנו נאבד את המורים הטובים האלה ולא יהיה מי שימשיך גם עם יהיה תקציב בעוד שבועיים או חודש.
יפעת קלמרו: אני זועקת את זעקת הילדים קודם כל.
יפעת קלמרו: תודה.
מיכל וונש: .
מיכל וונש: תודה יפעת.
מיכל וונש: אני רוצה לבקש מדניאל שנמצא איתנו פה לדבר.
מיכל וונש: אני מקווה שכולם בזום יכולים לשמוע.
מיכל וונש: אולי תציג את עצמך.
דניאל בר: בוקר טוב.
דניאל בר: שמי דניאל בר, אני מייצג היום את הבוגרים ואת התלמידים בפרויקט היל"ה.
דניאל בר: ראשית, אני חייב לומר שבכלל עצם העובדה שיש דיון על סגירת הפרויקט הזה ועל סגירת היחידה לקידום נוער, זו בושה שאי אפשר לתאר אותה בכלל.
דניאל בר: אני אספר קצת, אני כתבתי ואני תוך כדי מנסה לא לקרוא מהדף הזה, תסלחו לי.
דניאל בר: בואו נבין רגע מה זה בשביל ובשביל אלפי ילדים בשנה היחידה לקידום נוער.
דניאל בר: זה חבל הצלה אחרון שיש לנו, שהיה לי בכל אופן, אחרי שנפלטתי ממערכת החינוך הרגילה, וכנ"ל לגבי כל אותם ילדים שנמצאים במערכת הזאת בכל שנה.
דניאל בר: סגירת היחידה זה אומר פליטה לרחוב.
דניאל בר: לא פחות ולא יותר, זה לפלוט נערים ונערות לרחוב כי אין להם שום אופציה ולא תהיה להם שום אופציה אחרת, והתפקיד של היחידה היא לא פחות מהצלת חיים, את החיים שלי היא הצילה ואני אביא בפניכם את הסיפור האישי שלי, שאני חייב להגיד, אני מעולם לא פתחתי את הסיפור האישי שלי בפני רבים, בטח לא בחיי הבוגרים, אבל לפני שבוע עשיתי את זה בפעם הראשונה בפייסבוק והיום אני כאן, כי אני חושב שהנושא הזה מחייב את זה, וסגירת היחידה לקידום נוער פשוט מחייבת להעלות סיפורים כמו שלי, כדי שתבינו כמה שאסור בכלל לחשוב על סגירת היחידה.
דניאל בר: כשילדים אחרים זוכרים את היום הראשון שלהם ללימודים כיום שמח ויום שההורים ליוו אותם לבית הספר, אני זוכר את היום הראשון שלי בכיתה א' בגיל שש, כי בדרך חזרה הביתה מבית הספר אני חטפתי מכות כבר באוטו בדרך חזרה הביתה.
דניאל בר: חוויתי אלימות קשה לאורך כל הילדות שלי וכשהייתי בוגר מספיק בשביל לבוא ולהגיד שאני לא מקבל את האלימות הזאת יותר, אני בן 14.5, כמעט 15, לא מקבל את האלימות הזאת ויותר ואני מרים ידיים, נפלטתי מהבית.
דניאל בר: כשאני מדבר שעוד הרבה לפני הפליטה שלי מהבית מערכת החינוך הפורמלית ניסתה שוב ושוב ושוב לפלוט אותי ממערכת החינוך, למה?
דניאל בר: כי אני לא תלמיד טוב, כי אני לא תלמיד מצטיין, כי אני לא לומד, מן הסתם אף אחד לא באמת ניסה להבין את הסיבות מדוע ואף אחד לא ניסה להבין למה הילד הזה אלים ולמה הילד הזה מסתובב ולמה הילד הזה לא נמצא בכיתות ולמה הוא מתנהג כמו שהוא מתנהג, ובגיל 15 הגעתי לרחוב, וכשאני אומר 'לרחוב' אני מדבר literally לרחוב, אני חייתי על ספסלים, חייתי במקלטים בבניינים שחיים בהם אנשים ובבניינים נטושים, מדי פעם בפעם עברתי בין בתים של חברים, אני לא סתם חושב שהוועדה הזאת בין היתר עוסקת בסמים ואלכוהול כי אני יכול להגיד מנקודת המבט שלי, אני הייתי שם, אני בגיל 14, 15 התחלתי לשתות אלכוהול, התחלתי לצרוך סמים קלים וגם כאלה יותר קשים, לבלות עם חבר'ה עבריינים שגדולים ממני בעשור ועשור וחצי כדי להשיג את השקל, כדי שיהיה מה לאכול, וכך היה עד גיל 16.5 כשהייתי מספיק מבוגר, קודם כל הגעתי בטעות בגיל 16.5 לפרויקט היל"ה.
דניאל בר: אותה עובדת רווחה שטיפלה בי בזמן שהייתי בהוסטל לנוער חוסה ולא מצאו לי פתרון קבע משום שכבר הייתי גדול מדי כדי להכנס לפנימיה וגם לא האמינו שאני יכול להכנס לפנימיה ולהשלים לימודים, כי אחרי הכל אני לא לומד כבר כמה שנים טובות, לא באופן רציף בכל אופן, הגעתי לפרויקט היל"ה בטעות, וגם כשהגעתי לשם, בעיקר לא האמנתי בעצמי שאני מסוגל בכלל להשלים לימודים, לא האמנתי באנשים שמבוגרים ממני כי כל מה שהכרתי באנשים שמבוגרים ממני זה את חוסר האמונה שאני יכול להצליח ואני יכול לעשות דברים, לא האמנתי שאני מסוגל לנהל חיים של ילד בן 16.5, בין אם זה לימודים, בין אם זה לחשוב על גיוס לצבא, בין אם זה לחשוב על ה חיים הלאה.
דניאל בר: אני מבחינתי הייתי בין הרחוב לבין הסמים לבין האלכוהול לבין הלעשות בלגן, ולא האמנתי באף אחד.
דניאל בר: עם זאת, ביחידה לקידום נוער הצמידו לי מלווה בשם רונית, שאני גם היום אומר, רונית הצילה את החיי, היחידה לקידום נוער הצילה את חיי.
דניאל בר: ומה זה אומר?
דניאל בר: בחודשיים הראשונים שהייתי שם הייתי מגיע לפגישה השבועית שלי עם רונית יושב ולא מדבר, כי מי היא ומה היא, ולמה שמישהו בכלל ירצה לעזור לי.
דניאל בר: אותו דבר לגבי המורים, אותו דבר לגבי המנהלים של התכנית, שלא האמנתי באף אחד מהם, וכך במשך חודשיים.
דניאל בר: והדבר היחידי שהראו לי זה 'אנחנו לא נוותר עליך ואנחנו פה וזה שאתה לא לומד וזה שאתה לא משתף פעולה בפגישות האישיות וזה שאתה לא רוצה להיות חלק, לא אומר שאנחנו נרים ידיים' ופעם ראשונה בחיים שלי בגיל 16.5 הבנתי שיש אנשים שלא ירימו ידיים.
דניאל בר: תוך שנה וחצי הצלחתי לא רק להשלים בגרות אלא קודם כל בראש ובראשונה הרבה לפני הלימודים, הצלחתי באמת להבין כמו שאמרתי, שיש מי שייתן את הגב, שיש מי שיאמין, שיש מי שיהיה שם בשבילי, גם אם אני לא אהיה עד הסוף, ובכל זאת הצלחתי להשלים בגרות מלאה בתוך שנה וחצי, בשלושה סמסטרים, דאגו ועזרו לי להתגייס לצבא, ועשיתי שירות מלא כחייל בודד.
דניאל בר: אחרי השירות הצבאי שלי, הדבר הראשון שעשיתי היה לחזור להתנדב באותו הוסטל לנוער חוסה שבו גרתי במשך שלושה חודשים כי הבנתי שכמו שעזרו לי ככה אני צריך לחזור ולעזור לקהילה.
דניאל בר: בשלבים מאוחרים יותר עבדתי בפנימיות נוער, התנדבתי במשך שנתיים, התנדבתי עם נערות בזנות.
דניאל בר: אחרי העבודה שלי בפנימיות נוער הלכתי ללמוד משפטים מתוך מטרה ברורה לכתוב סמינריון שעוסק בהפרטת מוסדות אומנה לילדים ולנוער, בשביל להבין לאן הולך כל הכסף שמגיע לאותם מוסדות מופרטים ולמה הילדים בפועל לא מקבלים ממנו שום דבר.
דניאל בר: המשכתי לעבוד עם נוער, המשכתי להתנדב עם נוער, גם היום החלום הכי גדול נכון לכרגע, ואני יכול להגיד הרבה תודה מזה לקורונה שבאמת גרמה לי להבין שאני צריך לעשות שינוי מסלול, זה לעשות לימודי הסבה להוראה ולקידום נוער וממש ללכת וללמד ולהגיע לאותו מקום שבו אני הייתי ביחידה לקידום נוער.
דניאל בר: אני יכול להגיד בוודאות, כל הדברים האלה, כל מה שגדלתי להיות וזה שהפכתי להיות אזרח עובד ואזרח מתנדב ואזרח מועיל לחברה, לא היו קורים.
דניאל בר: אני אומר שאני לא יודע אם הם היו קורים, אני לא יודע אם בכלל הייתי מגיע לגיל 17, אם לא הייתי מת, או לסירוגין, חברים שלי שהיו איתי בהוסטל היום נמצאים בבתי הכלא, נמצאים מכורים לסמים, נמצאים מתים, או התאבדו, בגלל מסלול החיים שלהם ובגלל שלא היה להם את אותו גב שלי היה, ולכן אני אומר, מדובר פה לא פחות מהצלת חיים.
דניאל בר: לעומת זאת, החברים שלי בפרויקט היל"ה שעד היום מלווים אותי בין אם אני מסתכל על אורי שהוא נשוי ואבא לילד ובעל עסק עצמאי ויוגב שהוא נשוי ומצפים לילד ראשון והוא בעל עסק עצמאי ואביב שעדיין לא נשוי אבל בזוגיות ובעל עסק עצמאי, אלה החברים שעד היום נמצאים איתי מפרויקט היל"ה מגיל 16.5.
דניאל בר: אלה האנשים שפרויקט היל"ה לקח אותם מהרחוב או לקח אותם ממצוקות חיים כאלה ואחרות, וכאלה שלא האמינו בהם בבתי הספר הרגילים ובמערכת החינוך הרגילה, והרים אותם למקום שהיום הם אזרחים מועילים בחברה.
דניאל בר: אז הסיפור שלי הוא רק סיפור אחד.
דניאל בר: יש 8,000 ילדים כל שנה בפרויקט היל"ה ביחידה לקידום נוער.
דניאל בר: החיים שלי הם לא החיים היחידים שהצילו ביחידה, לא בשנתון שלי ולא בשום שנתון אחר, יש אלפי סיפורים כמוני ואסור בשום פנים ואופן, אני מפציר בכם לדאוג שיהיה תקציב, אני בטוח שיש מקומות אחרים להשיג מהם תקציב ולהמשיך את התכנית הזאת, אם לא להגדיל אותה ואם לא לדאוג לזה שיש עוד ילדים במדינה שצריכים אותה ולדאוג שיהיה להם את המענה הזה.
דניאל בר: כי הכי קל, מה שהדיון הזה עושה, זה לבוא ולקחת את כל האנשים שהכי צריכים את זה באוכלוסייה, הנערים שהכי צריכים לקבל ולקחת מהם, את חבל ההצלה האחרון שלהם.
דניאל בר: אז אני מבקש מכם, אל תתנו לתכנית להסגר, תעשו הכל בשביל שיהיו תקציבים להמשיך את התכנית הזאת.
מיכל וונש: תודה רבה דניאל.
מיכל וונש: אני רק רוצה להגיד, אמרתי לך את זה ואני אגיד את זה גם לפרוטוקול.
מיכל וונש: בסוף אתה ההשראה שלנו.
מיכל וונש: לקיחת האחריות ולקחת את האחריותיות, זאת אומרת לדרוש גם מאחרים לקחת אחריות, להיות קול למי שלא יכולים להשמיע את קולם, כל אותם 8,000 בני נוער בכל שנה, שלנו יש אחריות להשמיע את קולם ולדאוג להם, זאת האחריות שלנו, זה בזכות ולא בחסד, וזה בהשראתך ובהשראת כל מי שהצליח לעשות את מה שאני עכשיו מדברת עליו, וזה לקחת אחריות.
מיכל וונש: בסוף.
מיכל וונש: ההשראה שאתם צריכים לתת לנו עכשיו חייבת לפרוץ את הדרך קדימה כדי לא לאפשר לתכנית הזאת להסגר.
מיכל וונש: זאת ההשראה שאתה נותן לנו, זאת המחויבות שלנו ולשם אנחנו ניקח את הדיון הזה.
מיכל וונש: אז תודה רבה שאתה חולק איתנו בצורה הזאת.
מיכל וונש: יש לנו בזום את משה שגיא.
מיכל וונש: אני רוצה שכולם יצליחו לדבר, יש לנו הרבה אנשים בזום, אני מבקשת מכולם לנסות לא לחזור על מה שכבר נאמר על ידי הגורמים האחרים כדי שנוכל לאפשר לכולם להשמיע את קולם לדיון החשוב הזה.
מיכל וונש: משה בבקשה.
<< אורח >> משה שגיא: אני רוצה לציין שתכנית היל"ה היא תכנית בראש סדרי העדיפויות של המשרד, כתכנית שהיא מטפלת בילדים בסיכון - - -
מיכל וונש: אם תוכל רק להציג את עצמך ובכלל אני מבקשת מכל מי שמדבר בזום להציג את עצמו שנדע בדיוק מה תפקידו.
<< אורח >> משה שגיא: אני סמנכ"ל תקציבים ומנהל מינהל כלכלה ותקציבים במשרד החינוך.
<< אורח >> משה שגיא: המשרד נמצא כיום בבעיה של כ-4 מיליארד ₪ פער בתקציבי הפעולות של המשרד.
<< אורח >> משה שגיא: הבעיה הזאת נובעת מ-1.5 מיליארד פער בין התקציב ההמשכי לבין התקציב 2019 שהיה בכל סעיפי הפעולות ועוד כ-2.5 מיליארד עודפים מחויבים שצריכים להגיע למשרד.
<< אורח >> משה שגיא: מתוך ה-2.5 מיליארד הגיע סכום של 1.44 מיליארד בפעימה הראשונה של העודפים, אבל יצאה הנחיה של החשכ"ל שלא ניתן להשתמש בתקציב הזה.
<< אורח >> משה שגיא: זאת אומרת שהתקציב נמצא במשרד ואנחנו לא יכולים להשתמש בו.
<< אורח >> משה שגיא: אם התקציב היה ברשותנו והיינו יכולים להשתמש בו, אני מעריך שהדיון הזה לא היה מתקיים עכשיו.
<< אורח >> משה שגיא: ועוד נושאים נוספים שבאמת הם בראש סדרי העדיפויות של המשרד ומטפלים בילדים בסיכון או בתלמידי החינוך המיוחד ובאוכלוסיות קשות.
<< אורח >> משה שגיא: זה המצב שהמשרד נתון בו, למעשה כל התכניות של המשרד הם פ"א, המשרד לא יכול לחדש אותן ולפתוח אותן.
<< אורח >> משה שגיא: כל זה, או שיהיה אישור להשתמש בתקציב שעומד לרשותנו או שיהיה תקציב מדינה מאושר, אחד מהשניים.
<< אורח >> משה שגיא: אני מעריך שברגע אחד מהשניים ייפתר בצורה כזאת או אחרת, ניתן יהיה לפתור גם את כל ה- - -
מיכל וונש: מי צריך לאשר לכם להשתמש בתקציב שנמצא שם?
<< אורח >> משה שגיא: בעקרון החשב הכללי.
<< אורח >> משה שגיא: החשב הכללי טוען שהתקציב שקיבלנו במסגרת העודפים פורץ את מסגרת התקציב ההמשכי של הממשלה ולכן לא ניתן לאפשר להשתמש בו.
<< אורח >> משה שגיא: כאילו זה תקציב שניתן ללא כיסוי לצורך העניין, אין לו תקציב במקורות התקציביים של הממשלה, ולכן לא ניתן להשתמש.
<< אורח >> משה שגיא: לכן ככל שיהיה תקציב מדינה מאושר, כל הבעיות התקציביות האלה אמורות להיפתר.
מיכל וונש: רונן קובלסקי מהחברה למתנ"סים נמצא איתנו?
רונן קובלסקי: בוקר טוב.
רונן קובלסקי: אני סמנכ"ל חברה וקהילה בחברה למתנ"סים.
רונן קובלסקי: אנחנו זכינו במכרז כדי לקיים את תכנית היל"ה, אני קודם כל מצטרף לתודות ליו"ר הוועדה על הדיון המאוד מאוד משמעותי, ואני גם מצטרף לדוברים שהיו לפני על החשיבות של התכנית.