GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אילת מליס כהן: עמותת 'ישראל אומרת לא לסמים' פועלת לחינוך ומניעה של שימוש בסמים ואלכוהול בקרב ילדים ובני נוער.
אילת מליס כהן: אנחנו מודאגים מאוד מהירידה בתפיסת המסוכנות של שימוש במריחואנה אצל ילדים עקב השיח הציבורי ונתינת לגיטימציה לשימוש בסמים, דבר המוביל לעלייה בשימוש בקנביס באופן עקבי.
אילת מליס כהן: אנחנו חווים את זה בכל מפגש של המרצים שלנו עם הילדים.
אילת מליס כהן: סמים, בכלל זה קנביס, הם חומרים משני תודעה וזה לא משהו שאנחנו רוצים בקרב ילדים, חיילים, נהגים, רופאים, נהגי אוטובוס וכו'.
אילת מליס כהן: הרבה דוברים ציינו את החוסר בנתונים וניטור, אני רוצה להדגיש שאם רוצים לפעול באופן אחראי יש לקבל קודם כל סטטיסטיקות לגבי כל האספקטים של נושא זה בקרב ילדים ונוער נכון לשנת 2020 במדינת ישראל.
אילת מליס כהן: עד כמה שידוע לי זה לא נעשה מאז שנת 2014.
אילת מליס כהן: אנחנו עומדים לרשותך, חברת הכנסת מיכל וונש, חברי הוועדה ולרשות כל אחד מהגופים המשתתפים.
אילת מליס כהן: תודה רבה.
מיכל וונש: קודם כל אנחנו צריכים לסיים כיוון שנתתם כל כך הרבה זמן מזמנכם.
מיכל וונש: אני רוצה קודם כל להודות לכל אחד מכם ומכן על עבודת הקודש שאתם עושים ביום יום.
מיכל וונש: שיתוף הפעולה שאני מרגישה פה, בעיניי הוא גם מרגש, הוא גם ממחיש לי את כל מה שאני חושבת שהוועדה הזאת יכולה וצריכה להיות.
מיכל וונש: כפי שאמרתי, אני מחויבת לנושא מתוך גישה הוליסטית.
מיכל וונש: פניתי לצורך כך כבר למשרד האוצר, אני מצפה לתשובה חיובית, כדי שנוכל לייצר את מה שתואר פה מאוד נכון, את הרצף הטיפולי וגם ברמה היישובית, מחוזית וארצית בשני ההיבטים האלה, גם של האיתור, ההכשרה של הצוותים לצורך כך, הכשרה קלינית לכל מי שצריך ובאמת להגיש ב- outreach לכל מי שאיננו מגיע לגורמים שנמצאים איתנו על הקו, והנושא השני שהוא הורדת הסטיגמה.
מיכל וונש: אנחנו חייבים לתקוף את הדבר הזה מיד כיוון שאחרת כל דבר שנעשה אותו לא יצליח.
מיכל וונש: ואני שוב חוזרת על הנושא הזה שבעצם אולי מסכם, ביקשתי שנגדיר את נושא ההתמכרויות ובעיניי מה שהרבה פחות חשוב זה מה כתוב על השלט בחוץ או על הטייטל שלי, אם זה סמים ואלכוהול, אלה הן רק בעצם שתי דוגמאות, מבחינתי, למה שמוגדר כהתמכרויות, שהיא מחלה שנוגעת באחד מעשרה ישראלים היום, זאת אומרת שכל אחד ואחת מאיתנו מכיר מישהו שסובל ממשהו שאפשר לטפל בו.
מיכל וונש: לזה הוועדה הזו מחויבת, תוך כדי איסוף כלל הנתונים, תוך כדי אולי טיוב של שיתוף הפעולה בין כולכם שעושים עבודה מדהימה, אבל בהובלה של תוכנית הוליסטית, גם כשהיא תדרוש חקיקה שתשקף את עשייתה.
מיכל וונש: אז אני שוב מודה לכל הגורמים, אנחנו נהיה בקשר על מועד הישיבה הבאה שלקראתה אנחנו נבקש איסוף נתונים ונושאים נוספים שנדון בהם אולי בחתכי רוחב, בעקבות השיחה הזאת.
מיכל וונש: אני מניחה שאנחנו נקיים לפחות אחת לשבועיים את הוועדה הזאת, ואם נידרש לכך, יותר.
מיכל וונש: יש כבר נושא דחוף שאנחנו נדון בו, זה עלה ממש כמשהו שאני רואה בו כחירום כשאנחנו צופים אל מול הקיץ הקרוב, ואולי אנחנו נייחד את הישיבה הבאה, שאולי כבר צריכה להיות בשבוע הבא כשאני חושבת על כך, כי אנחנו בתוך החופש הגדול ואנחנו בתוך האתגר הזה, אם אפשר יהיה לאסוף נתונים, אני אתייעץ עם מי שאוסף עבורנו את הנתונים שנמצא בשטח, אם אפשרי בתוך שבוע, אם לא, אז ניקח לכך שבועיים, נאסוף את הנתונים ונתכנס שוב ונמשיך ונצא לדרך בכלל בתוכנית ההוליסטית, כפי שאמרתי.
מיכל וונש: אז, שוב, תודה רבה לכולם ואני מייחלת לשיתוף פעולה פורה והכרחי בין כולנו.
מיכל וונש: תודה למי שנמצאים פה ולממ"מ, שעבודתנו לפנינו.
מיכל וונש: תודה ויום טוב.
מיכל וונש: איסוף הנתונים הוא בעצם - - -
שרון רבינוביץ-שנקר: לא רק.
שרון רבינוביץ-שנקר: אני עושה הרבה פרויקטים של מחקר, יש לי תיזנטים, יש לי דוקטורנטים, אני ראש תוכנית לימודים וכן הלאה וכן הלאה, ובין יתר עבודתי בהתנדבות הקמתי פה את יחידת המחקר כשיחידת המחקר היא שיתוף פעולה של מלכישוע ושל האוניברסיטה מתוך מטרה לקדם מחקר בשטח ולעשות שיתוף אמיתי ולא רק לבוא לתת ייעוץ ולא רק להשתמש במטופלים כנבדקים, שזה דבר נורא בעיניי, אלא לעשות תהליך מאוד ארוך.
שרון רבינוביץ-שנקר: אני מלווה את מלכישוע מאז, נדמה לי, 2003, הרבה שנים כבר, עד שמצאנו לדייק את האופן ואת הדרך.
שרון רבינוביץ-שנקר: יחידת המחקר שמה לה למטרה לקדם עשייה מבוססת מחקר כשהכוונה לעשות - - -
מיכל וונש: וגם מחקר מבוסס עשייה.
שרון רבינוביץ-שנקר: לגמרי, לגמרי.
שרון רבינוביץ-שנקר: ההזנה היא הדדית, זה מאוד חשוב.
שרון רבינוביץ-שנקר: זאת אומרת אני לא באה אליהם ואומרת אני צריכה א', ב', ג', אלא אנחנו יושבים יחד, להרבה מאוד פגישות, ישבתי עם הרבה מאוד פגישות עם ראש קהילת הבוגרים כדי לראות צרכים ולראות שאלות ולהבין תהליכים.
שרון רבינוביץ-שנקר: אנחנו רוצים לראות שמה שנעשה כאן הוא אפקטיבי, אנחנו רוצים להבין מה יש פה, מי הם האנשים שמגיעים, מה מתאים למי, האם אנחנו מצליחים להבין מה קורה פה, האם חל פה שינוי, במה חל פה שינוי.
שרון רבינוביץ-שנקר: סתם כדי לסבר את האוזן, באופן מסורתי מדברים על הצלחה כעל האם הוא נשאר נקי.
שרון רבינוביץ-שנקר: זה המדד הקלאסי והשפה המחרידה שאני מסרבת לאמץ אותה, שפה של ניקיון, כי ניקיון אומר מה?
שרון רבינוביץ-שנקר: שמי שמעד והשתמש ומי ש – אפילו המילה מעידה היא בכלל חמורה, מי שהשתמש הוא מה, מטונף?
שרון רבינוביץ-שנקר: מלוכלך?
שרון רבינוביץ-שנקר: זה שיפוטי, זה מאיים, זה מקטין, זה נורא.
שרון רבינוביץ-שנקר: אנחנו מדברים על הפרעה שיש לה מהלך חוזר ונשנה של הפוגות וחזרות, אז - - -
מיכל וונש: זה ממש היפוך פרדיגמטי בצורה שאנחנו תופסים את זה.
שרון רבינוביץ-שנקר: לחלוטין.
מיכל וונש: כיוון שצריך להעריך את מי שהצליח ולא ל - - -
שרון רבינוביץ-שנקר: להיפך, להכין את מי שמצליח לכך שאם יבוא הקושי צריך למזער אותו ולהתרומם ממנו כמה שיותר מהר.
שרון רבינוביץ-שנקר: התפיסה הזו היא תפיסה שהשורשים שלה היא בהתמודדות של חולי נפש.
שרון רבינוביץ-שנקר: אנחנו מדברים על התמכרות כעל הפרעה שהיא ב-DSM, בכלי האבחון דיברנו רק לפני דקה על הפרעה נפשית, יש לה מרכיבים נפשיים עמוקים, אז בואו נתייחס להתמודדות ולהחלמה ממנה בכלים ובידע שכבר קנינו והבנו בתחום בריאות הנפש.
שרון רבינוביץ-שנקר: אני פסיכולוגית בהכשרה שלי וזה אומר שאנחנו צריכים לדבר על התמודדות, על הישנות, על הפוגה, ולא על הזדהות עם מחלה, אלא הזדהות עם ההתמודדות.
שרון רבינוביץ-שנקר: אנחנו מדברים על מכורים, אנחנו מדברים על מתמודדים עם הפרעה וההנחלה של השיח היא קריטית.
מיכל וונש: לגמרי היא קריטית.
שרון רבינוביץ-שנקר: עכשיו אני חוזרת חזרה, זה בונה סטיגמה, זה מאפשר התמודדות של בני משפחה, זה מאפשר התמודדות של הצוות.
מיכל וונש: זה גם לא הוגן, זה פשוט לא הוגן.
שרון רבינוביץ-שנקר: עזבי הוגנות, זה משנה את הזהות של הפרט והרשתות החברתיות שלו.
שרון רבינוביץ-שנקר: זה אחד הפרמטרים מקדמי ההצלחה וההחלמה וההישארות בהחלמה הגדולים ביותר.
שרון רבינוביץ-שנקר: זה חלק מהתהליך שעושים פה במלכישוע, להבין, לשאול, להקשיב, לקרוא תיגר ובמסגרת הזאת אני מאוד חשוב לי שהמחקר יהיה מחקר שמתכתב כל הזמן, א', עם הצרכים, ו-ב', שהתוצאות שלו כל הזמן, החידושים לא רק של מחקרים שאנחנו עושים פה, אלא מחקר בכלל בארץ ובעולם, יחזור חזרה לקהילה.
שרון רבינוביץ-שנקר: אז יש פה הרצאות, אני מעדכנת את הצוות בתוצאות של הממצאים של המחקרים שלנו, אבל גם בחידושים שקורים בעולם.
שרון רבינוביץ-שנקר: יש פה תוכנית של השתלמות קבועה ואחידה, יזמנו, והתחרב, לנו בקורונה יום עיון שהיה אמור להיות אינטנסיבי מאוד לצוות.
אוריה גן: בשנה הבאה.
אוריה גן: אני כבר שמתי תאריך.
מיכל וונש: יש שיתוף פעולה גם עם מקומות אחרים, שיש ידע נוסף, שאפשר להפרות?
שרון רבינוביץ-שנקר: בעולם את מדברת?
מיכל וונש: לא, בארץ.
שרון רבינוביץ-שנקר: לי יש המון קשרים.
שרון רבינוביץ-שנקר: יש לי סטודנטית שהיא מנהלת האשפוזית של רטורנו, למשל.
שרון רבינוביץ-שנקר: היא עושה אצלי תזה, היא עוד מעט מסיימת את התזה בהנחייתי.
שרון רבינוביץ-שנקר: אמנון מיכאל מ'הדרך' לימד אצלי בתוכנית.
מיכל וונש: אז יש שיתוף, אבל זה לא משהו ממוסד.
אוריה גן: לא, יש לנו איזה שהיא התארגנות ממוסדת של מנכ"לי העמותות ועכשיו אנחנו כבר הולכים לנושא אחר, הפוליטי וגם הכלכלי והארגוני, אנחנו גם מתחרים בעצם בינינו במדיניות ההפרטה, לצערנו, שזה נושא בפני עצמו, אנחנו גם בסוג של תחרות.
אוריה גן: לפעמים זו תחרות טובה שהיא גם בריאה.
מיכל וונש: רק שבשיתוף ידע נראה לי שזה win win תמיד.
אוריה גן: נכון, בשיתוף ידע אני מסכים.
אוריה גן: יש לפעמים גם יחסים מורכבים בין בני אדם.
מיכל וונש: כן, תמיד.
שרון רבינוביץ-שנקר: אבל מצד שני ברגע שזה הופך להיות מדעי יש ידע פנימי ויש ידע מדעי.
שרון רבינוביץ-שנקר: הידע המדעי שאנחנו אוספים פה בקהילה, חשוב לי להבהיר, זה לא ידע לצרכים פנימיים שאני נותנת לו והוא מתקן, זה ידע שאני אחר כך הולכת איתו ומציגה אותו בכנסים בעולם.
שרון רבינוביץ-שנקר: זאת אומרת מחקרים שנעשו פה במלכישוע הוצגו בארצות הברית בכנס הכי חשוב של חקר ההתמכרויות.
שרון רבינוביץ-שנקר: עשינו עכשיו מחקר בקורונה והוא התקבל עכשיו, ממש טרי, בימים האחרונים, להצגה בכנס של האיגוד האירופאי לקרימינולוגיה.
שרון רבינוביץ-שנקר: אז הממצאים האלה של תהליכים שקורים פה, ותהליכים שקורים בכלל בארץ, אנחנו אנשי המדע, אני מדענית, אני לא אשת טיפול - - -
מיכל וונש: אתם יודעים כבר לזהות שינויי מגמות בקורונה או שזה לא מספיק זמן?
שרון רבינוביץ-שנקר: יש לי תשובה לשאלה ששאלנו, שאלנו שאלה מאוד מסוימת, אם את רוצה אני ארחיב.
אוריה גן: אחרי זה תרחיבי.
אוריה גן: אנחנו בהצגה.
שרון רבינוביץ-שנקר: רק אני רוצה להגיד, משפט אחרון, למה מלכישוע?
שרון רבינוביץ-שנקר: בעצם אני שואלת את עצמי לא פעם, כי זה רחוק, זה לא נוח, זה חור.
מיכל וונש: כי יפה פה.
שרון רבינוביץ-שנקר: א', כי יפה פה.
שרון רבינוביץ-שנקר: ב', כי האנשים יפים פה, אבל פרקטית לחוקרת היו פה כמה פריצות דרך שמבחינה מדעית מאוד גירו את השאלה האם מה שעושים פה נחשוני, האם הוא עושה טוב או לא עושה טוב.
שרון רבינוביץ-שנקר: זאת אומרת מבחינת מודלים אנחנו כל הזמן שואלים מה חסר, מה יכול להיות הצעד הבא.
שרון רבינוביץ-שנקר: מהבחינה הזו מלכישוע עשתה כמה צעדים שהם מהפכניים בישראל, החל בלהכניס בפעם הראשונה בהיסטוריה של ישראל, ואגב גם בעולם אין לזה הרבה מודלים, להכניס אשפוזית לתוך קהילה טיפולית ולשאול מה זה עושה, זאת אומרת לא לעשות אשפוזית שם ולהביא אותם לפה.
שרון רבינוביץ-שנקר: ודבר שני, להכניס שיטת טיפול שבשעתו הייתה מהפכנית גם בעולם, להכניס שיטת טיפול שנקראת BBT, פחות מוכרת מה-CBT, לטיפול במכורים שעכשיו זה הפך להיות כאילו common knowledge וכלי שכל הארץ משתמשת בו, ועם זאת כמעט שלא חקרו אותו בקרב מכורים, אז אנחנו בדקנו אם זה אפקטיבי או לא אפקטיבי.
שרון רבינוביץ-שנקר: אז זה רק ככה על קצה המזלג התירוץ ללמה אני פה, אבל באמת אני פה בגלל האנשים ובגלל שזה חשוב.
אוריה גן: בסוף זה הידידות ומי שהצטנע אני אגיד בשבחו, אז שרון היא המוח המבריק, בעיניי לפחות, במדינת ישראל בתחום ההתמכרויות שגם יודע לדבר טוב, אבל גם יודע לעשות ולחקור בצורה טובה.
שרון רבינוביץ-שנקר: אני הולכת, סיימתי, הגעתי לשיא.
אלון קפלן: בוקר טוב.
אלון קפלן: שמי אלון קפלן.
אלון קפלן: אני התחלתי לעבוד במלכישוע בשנת 2001, התחלתי בקהילת הנוער, אחרי זה ניהלתי את קהילת הבוגרים והיום אני מנהל את האשפוזית של מלכישוע.
אלון קפלן: האשפוזית של מלכישוע זו התחנה הראשונה במסע.
אלון קפלן: עושים את התהליך של הגמילה, זה השלב הראשוני, הוא יכול לקרות תוך שבועיים והוא יכול לקחת גם קצת יותר והמטרה שלנו שמי שלא יכול – יש כאלה שיכולים לעשות את זה לבד והם לא צריכים אותנו, המטרה שלנו שמי שלא יכול לעשות את זה לבד, שהוא מנסה עוד פעם ועוד פעם ועוד פעם, אז יש לנו צוות שיכול עם המון המון ניסיון להוליך אותו את הדרך צעד אחר צעד כדי להביא אותו לדבר הבא.
אלון קפלן: מהניסיון שלנו אחרי 21 יום זה לא נגמר, הגוף נקי, אבל צריך המשך טיפול.
אלון קפלן: המשך טיפול בנושא הפנימייתי כמו קהילה טיפולית והוא יכול להיות גם בבית, בעזרה עם יחידות להתמכרויות.
מיכל וונש: אז יש מי שמגיע לאשפוזית ולא נשאר אחר כך פה?
אלון קפלן: כן, זו האשפוזית היחידה בארץ לנערים, אין עוד אשפוזית לנערים, לנערות יש ברטורנו, אבל לנערים אין עוד אשפוזית ויש פה איזה צומת, יש נערים שמגיעים אלינו והם לא צריכים פה את התותחים הכבדים של מלכישוע.
אלון קפלן: יש לנו למשל עכשיו נער שהוא בעוד חודשיים יהיה בן 13, באוקטובר, הוא לא צריך עכשיו לגדול כאן בקהילת הנוער.
אלון קפלן: ספציפית כי זה הוא, לאו דווקא בגלל הגיל, הוא יסיים אצלנו ואנחנו תופרים לו עכשיו מדלת לדלת כפר נוער ששייך למינהל לחינוך התיישבותי, גם לא איזה מקום של חסות הנוער והוא יתחיל את דרכו שם, עם בית ספר ועם - - -
מיכל וונש: וכל מי שעובר באשפוזית אחר כך מלווה על ידכם?
אלון קפלן: לא, מי שעובר את האשפוזית מקבל המלצה ברורה מה הדבר הבא שלו, זה הכיוון.
אלון קפלן: זאת אומרת הוא נמצא איתנו איזה שהיא תקופה, איזה שהיא היכרות, ובסוף ההיכרות הזו אנחנו יכולים להגיד לו, אני אומר בצנעה, אבל להגיד לו שכדאי לו עכשיו ללכת לכיוון הזה.
יוסף טייב: לאחר ההכוונה שלכם לאותו מוסד, יש לכם איזה שהוא ליווי, איזה שהוא קשר עם המוסד שאתם שולחים אותו אליו?
אוריה גן: לא, לנו לא, אני אסביר, בדרך כלל הוא מגיע לכאן עם עו"ס רווחה או קצין מבחן או קצינת מבחן, הם הגורם המלווה שלו בקהילה בעצם.
אוריה גן: אנחנו קוראים לזה הגורם המפנה וגם הגורם המלווה.
יוסף טייב: כגוף המקצועי, עם הניסיון, האם לא היה כדאי שכן תמשיכו את הקשר עם אותו קצין?
אלון קפלן: אז אני אגיד על זה, בשנת 2019 היו בסביבות 450 מטופלים באשפוזית שהגיעו, קצב הכניסה - - -
מיכל וונש: פשוט לא יכולים ל - - -
יוסף טייב: אני לא שואל ברמה התקציבית אם זה אפשרי, האם הרעיון לא היה נכון לעבוד כך?
אוריה גן: אנחנו מיישמים את הרעיון במסגרת גם חוסר היכולת התקציבית שלנו, כי זה לא ממומן, בנוגע לבוגרי קהילת הנוער והבוגרים של הבוגרים.
מיכל וונש: שנשארים פה.
אוריה גן: כן.
אוריה גן: האשפוזית זה ממש חדר מיון, זה כמו שמישהו יוצא מבית חולים.
יוסף הורביץ: קופת חולים צריכה לחזור לקחת אחריות.
יוסף הורביץ: כשמישהו נכנס לחדר מיון אתה תמיד מחזיר אותו חזרה לרופא, אלא אם כן הוא נשאר בבית החולים ואז בית החולים לוקח אחריות.
אלון קפלן: זהו, זה ברמה של ההיכרות.
אלון קפלן: אחר כך יש לי כמה בקשות.
אוריה גן: הם לא באו עם איזה פנקס.
אלון קפלן: בכל זאת.
מיכל וונש: לא, זה התפקיד שלנו.
מיכל וונש: אנחנו פה לשמוע גם את הבקשות.
אלון קפלן: מעולה, בקשות חשובות.
יוסף הורביץ: שמי יוסף הורביץ, אני גר בקיבוץ טירת צבי.
יוסף הורביץ: אני מנהל של קהילת הנוער.
יוסף הורביץ: בקהילת הנוער אנחנו כ-80 נערים ונערות, בעצם זה החלק של התהליך הטיפולי, אחרי שהם עוברים את הגמילה הפיזית, הם מבינים שההגעה לסמים וההידרדרות בחיים הגיעה ממצוקה, מטראומה, אירועים בחיים שהביאו אותם.
יוסף הורביץ: יש לנו מספר מסלולים, יש לנו מסלול קצר, שזה יחידת אבחון, שזה החבר'ה הצעירים יותר, חבר'ה בלי מוטיבציה, חבר'ה שלא בטוח שההתמכרות או הסמים זה הסיפור, אלא זה יכול להיות שדברים אחרים.
יוסף הורביץ: בסופו אנחנו גם מפנים אותם למסגרות אחרות.
יוסף הורביץ: ויש לנו שני מסלולי טיפול ארוך לנערים ונערות.
יוסף הורביץ: מסלול לנערות ומסלול לנערים שהם בהפרדה מוחלטת, לא מסיבות דתיות אלא מסיבות מהותיות, שזה יותר נכון כרגע לנערות ולנערים להיות כרגע בנפרדוּת בשלב הזה.
יוסף הורביץ: לרוב הם באים אחרי - - -
מיכל וונש: מה הגילאים?
יוסף הורביץ: מגיל 12 על פי חוק עד גיל 18.
יוסף הורביץ: אנחנו מפוקחים תחת גוף במשרד הרווחה, באגף תקון, יש לנו גוף שקוראים לו חסות הנוער, הוא הגוף שמפקח עלינו וגם מפנה אלינו.
יוסף הורביץ: בעצם ההפניות אלינו מגיעות דרך משרד הרווחה, קציני מבחן, עו"ס לחוק נוער, ברווחות, מפנים אלינו.
יוסף הורביץ: הנער או הנערה מגיעים אלינו לריאיון קבלה, יש לנו מישהי שזה התפקיד שלה, היא עושה את האבחון הראשוני ומתאימה את היחידה לפי מה שצריך.
יוסף הורביץ: הטיפול הארוך הוא בממוצע בין שנה וחצי לשנתיים והם עסוקים מאוד בזמן שהם פה לעסוק בכוחות שלהם, לחזק אותם, את הביטחון העצמי, וגם כמובן לעסוק בחלק הטיפולי כדי להבין מה קרה.
יוסף הורביץ: הנושא של ההשכלה מאוד מאוד מפותח אצלנו, יש לנו בית ספר מאוד מרגש, ממש תראו חבר'ה שכל שנה מסיימים בגרות מלאה, יש לנו כל פעם קבוצה מאוד מאוד גדולה.
יוסף הורביץ: יש פה שניים שיכולים לדבר על עצמם יותר טוב ממני, אבל יש לנו לפעמים חבר'ה שמגיעים בלי ידיעת קרוא וכתוב ויוצאים מפה עם בגרות מלאה.
יוסף הורביץ: מחזירים חזרה את הביטחון, את האמונה בעצמם.
יוסף הורביץ: ואנחנו גם עסוקים מאוד בתוכניות ההמשך.
יוסף הורביץ: אנחנו מבינים שהתהליך הטיפולי פה הוא מעין חממה, חשוב, נצרך, אבל גם אחר כך הם זקוקים לליווי ואנחנו עסוקים בזה מאוד, גם בליווי לתוכניות המשך בצבא, שירות לאומי, לימודים, וגם הליווי הרגשי, של להיפגש, לראות מה שלומם, לראות למה הם זקוקים.
יוסף הורביץ: יש כל מיני תוכניות שהעמותה הקימה בשנים האחרונות.
יוסף הורביץ: מדינת ישראל מציעה תוכנית ליווי נפרד, אבל אנחנו חושבים שהנערים שלנו זקוקים גם לקשר איתנו, כדמויות שליוו אותם במהלך התהליך הטיפולי.
יוסף הורביץ: גם הסיפור של הגיוס לצבא, זו סוגיה לא פשוטה.
יוסף הורביץ: הצבא, בגלל הרקע של השימוש בסמים בעצם פוסל אותם והם צריכים לעבור תהליך ארוך שבסופו הם מתראיינים אצל פסיכיאטר בתל השומר שמאשר אותם, משנה להם את הפרופיל, מסעיף נפשי של 21 לסעיף זמני.
יוסף הורביץ: הם צריכים לעבור דרך חוות השומר, אבל למרות הכול הם עושים את זה.
מיכל וונש: ואתם עושים את הליווי הזה?
יוסף הורביץ: כן.
יוסף הורביץ: זה דורש המון ניואנסים.
יוסף הורביץ: אתה מפספס מספיק את התאריך של הפסיכיאטר ואתה לפעמים יכול לחכות חצי שנה כי הפסיכיאטר הוא מילואימניק.
יוסף הורביץ: זה תהליך מאוד מאוד ארוך, ובשונה אולי ממדינת ישראל שאנחנו רואים את זה הפוך, הצבא רודף אחריך, פה הם ממש רודפים אחרי הצבא.
מיכל וונש: אתם מלווים את זה גם אם אותו נער או נערה לא נמצאים פה בדיוק לפני זה, זאת אומרת כל נער ונערה שעברו פה באיזה שהוא שלב, בין גיל 12 ל-18, יכולים לקבל את הליווי הזה?
יוסף הורביץ: אנחנו יכולים לעזור במה שהיה פה.
יוסף הורביץ: אם הוא עזב בגיל צעיר ואחר כך הוא הלך אני יכול לדבר על מה שהיה פה.
יוסף הורביץ: בסוף יש לי גם אחריות מול מדינת ישראל לא רק לגייס אותו, גם שהוא יצליח.
יוסף הורביץ: אם יש דברים שאני לא יודע אז אני גם לא יכול להמליץ.
יוסף הורביץ: אני חושב שאנחנו כן מאוד מאוד מצליחים לעזור בחלק הזה.
יוסף הורביץ: (שיחה עם מטופלים).
לילך דמביץ -כרמיאל: שלום, שמי לילך, אני גרה בקיבוץ טירת צבי, בהכשרתי אני מורה למתמטיקה, המורה של שני אלה.
לילך דמביץ -כרמיאל: אני מורה ואני מחנכת בבית הספר בקרית הנוער ובנוסף, הגדרת תפקיד מעורפלת, אבל אני רכזת פרויקטים, מגייסת משאבים של העמותה.
לילך דמביץ -כרמיאל: אז בעיקר אני אומרת שאני עושה רעש.
לילך דמביץ -כרמיאל: אז זאת אני.
מיכל וונש: חשוב, תמיד צריך מישהו שעושה קצת רעש.
יוסף טייב: נעים מאוד.
יוסף טייב: אני אגיד לכם את האמת שבדרך כלל אני לא מתרגש לדבר בפני אנשים, אבל במקום הזה באמת אחרי ששיתפתם אני חושב שההתרגשות שלי מגיעה בעיקר מהכנות שלכם.
יוסף טייב: אנחנו מרגישים באמת כנות אמיתית, רצון להשתנות ובעיקר למדתי מכם דבר אחד, ואני חושב שהוא חשוב, אל תשפוט את האחר.
יוסף טייב: יש מושג שאומר אל תדון את חברך עד שתגיע למקומו.
יוסף טייב: אני חושב שמה שאתה חווית הוא לא חווה ומה שאתה חווית הוא לא חווה ומה שאתה חווית הוא לא חווה.
יוסף טייב: אפילו שאתם לכאורה באותו מקום ואתם סביב אותו עניין, אבל אף אחד מכם לא יכול לדעת מה השני עבר, הרקע המשפחתי שהוא הגיע, דברים שהוא עבר בחיים.
יוסף טייב: ברור שגם אנחנו יכולים לשפוט, אבל אני יכול להגיד לכם משהו שאני כן הזדהיתי איתכם.
יוסף טייב: אני עליתי לארץ בגיל 17, שנת 96'.
יוסף טייב: כשהוריי החליטו שזהו, הגיע הזמן, אנחנו עולים לישראל, אז באותו רגע היה לי שילוב של רגשות של שמחה ושל פחד ביחד.
יוסף טייב: אתה צריך לעזוב משפחה, ידידים, חברים, בית ספר בגיל 17 ואתה מרגיש קורבן להחלטה של ההורים שלך להגיע לישראל.
יוסף טייב: עם כל הציונות שהייתה לנו, ואנחנו הצרפתים מאוד מחוברים למדינה ולעם ולארץ, אבל היה איזה שהוא סוג של איך אני אתמודד עם הדבר הזה.
יוסף טייב: וכשהגעתי לפה, נכנסתי בהתחלה לישיבה, לא הצלחתי לראות איך אני מתחבר לזה ואז החלטתי שאני נכנס לצבא ואז התגייסתי לפלחי"ק גבעתי.
יוסף טייב: כשנכנסתי לצבא גם לא מצאתי את עצמי, לא היה מישהו באמת שיוביל אותי, שיגיד, תשמע, יש פה עולה, נלמד אותך את הקודים.
יוסף טייב: וגם שפטו אותי, צרפתי ודתי וזה.
יוסף טייב: והחלטתי שאני נלחם בזה בכל הכוח.
יוסף טייב: הייתי בפלחי"ק גבעתי צמוד מאוד למח"ט וכשסיימתי את השירות הצבאי לקחתי לעצמי מטרה, וזה, אני חושב, המסר שצריך להיות משותף.
יוסף טייב: אתם כשאתם עולים לשלב ג', אני חושב שאתם צריכים לשים לעצמכם מטרה לאיזה כיוון אתם הולכים, להישאר בשביל, בשביל אפשר גם לסטות ימינה ושמאלה כל עוד אתה לכיוון המטרה, המטרה שלי, שאני לקחתי לעצמי, בגלל מה שאני חוויתי כעולה מצרפת, כנער, כבן למשפחה שההורים לקחו את ההחלטה הכי טובה שהם יכלו לעשות בחיים, גם בשבילי, גם בשביל הילדים שלי והנכדים שלי, אני מקווה, זה היה לעבור לישראל, אבל לקחתי לעצמי החלטה, שאני אדאג לזה שאותם נערים ואותן משפחות שמגיעות לא ירגישו, שירגישו, החוויה היא טובה, אבל בוא נגרום להם לעבור את זה בצורה פחות קשוחה, קלה יותר, ידידותית יותר.
יוסף טייב: אני חושב שיש לכם שליחות, כל אחד מכם יש לו שליחות גם עם מה שקורה בחוץ.
יוסף טייב: יש עוד מאות נערים כמוכם בחוץ, שהם אגב, אני לא הייתי קורא לזה ילדים עם בעיות, לא הסם ולא האלכוהול הם הבעיה, יש איזה שהוא אתגר שקשה לאדם להתמודד איתו והפתרון הכי פשוט הוא לקחת אחד מהדברים האלה.
יוסף טייב: כשכואב לי הראש הפתרון הכי פשוט זה לקחת אקמול, זה אומר שאני בעייתי?
יוסף טייב: זה לא בעייתי.
יוסף טייב: לכן אני חושב שהעבודה שאתם עושים פה, ואתם בעיקר, אני חושב שהיופי של המקום, ברור שהוא מגיע מהצוות, מאנשי המקצוע בעיקר.
יוסף טייב: דיברת על נוי, אני אוהב טבע, אבל הנוי העיקרי שראיתי פה זה אתם.
יוסף טייב: אני חושב שהכנות שלכם, הרצון להשתנות והרצון להוביל ולקחת את עצמכם בידיים, וכל אחד מכם עם הסיפור שלו, אני יצאתי מפה מחוזק ואני באמת מתפלל שתוכלו להמשיך עם הרבה עוז ועוצמות וכל מה שתצטרכו מבחינתי הטלפון שלי פתוח.
אוריה גן: תודה, יוסף, תודה.
מיכל וונש: אני חברת הכנסת מיכל קוטלר וונש.
מיכל וונש: קודם כל אני מאוד שמחה שידידי יוסי, אנחנו יושבים יחד כבר בכמה ועדות ואני חושבת שאנחנו נצליח לעשות הרבה דברים ביחד.
מיכל וונש: אני פה כיושבת ראש הוועדה להתמודדות עם סמים ואלכוהול בכנסת.
מיכל וונש: מוניתי להיות יושבת ראש הוועדה להתמודדות עם סמים ואלכוהול ואני ממש אסירת תודה על ההזדמנות והסיבה שאני אסירת תודה זה בדיוק מה שקרה כאן היום וזה שברור שזו ועדה שבה אנחנו יכולים לגעת במה משפיע על כל החברה הישראלית, ללא הבדלי דת, גזע ומין.
מיכל וונש: ובאמת את ההשראה והמחויבות שלי אני לוקחת ממה שאמרתם פה היום.
מיכל וונש: אתם לקחתם אחריות אישית, אתם עבדתם קשה וכל מי שפה נתן לכם את הכלים שמגיעים לכם, אגב, מגיע לכם שיהיו לכם את הכלים האלה, זה שידעתם לקבל את הכלים ולמקסם אותם בזמן שאתם פה ובעזרת ה' גם בחוץ ואחרי שלב ג', ליישם את כל הכלים האלה, זה שאתם לוקחים את האחריות האישית הזאת, זאת ההשראה שלי וגם המחויבות שלי, שלנו, כנבחרי ציבור בשליחות שלנו בכנסת לעשות את מה שאנחנו צריכים לעשות כדי לקחת אחריות אישית, כמו שאתם עושים כל יום, כל יום מחדש, כל יום אל מול הקשיים החדשים של אותו יום, כל יום אל מול הלא נודע שבא עם אותו יום חדש, אל מול האתגרים שאנחנו לא תמיד יכולים להתכונן אליהם, אבל יש לנו כלים ולפעמים זה קצת מתבלבל ואנחנו עושים טעות, כל הזמן, כולנו, ואני לוקחת את היום הזה, שהוא בעצם היום הראשון שבו אני נוגעת בחיים עצמם, לא בכנסת, אני מזמינה אתכם לבוא אליי גם לכנסת ולבקר אותי, אבל פה לראות את הדברים שאתם עושים פה עם הצוות המדהים הזה ושאתם לוקחים ועושים בעצמכם, זאת ההשראה שאני לוקחת לתוך בניין הכנסת, לתוך העבודה של הוועדה המשותפת עם עוד חברי כנסת.
מיכל וונש: המחויבות המוחלטת שלי ושל כל חברי הוועדה היא להביא את אותה מחויבות ואת אותה אחריות אישית שאתם לוקחים למה שאנחנו נעשה לטובת כל אזרחי מדינת ישראל, ללא הבדלי דת, גזע ומין.
מיכל וונש: אז אני מודה לכם על הזכות להיות פה ועל הזכות לשמוע ולגעת במה שאתם עושים, בטח ובטח בנוי שאני מתחברת אליו באופן אישי.
מיכל וונש: אני חושבת שזה שאנחנו זכינו לשבת בחוץ, הקורונה, אני כל הזמן אומרת, היא גם הזדמנות, היא לא רק אתגר, אז לא היינו יושבים בחוץ, בנוי, אם לא הייתה קורונה, אז עוד יותר אני מרגישה שזה מחבר את הדבר הזה לכל מה שאנחנו מחויבים לו.
מיכל וונש: והתזכורת, יוסי יסכים איתי, החשובה והסיבה למה שאנחנו עושים בכנסת זה אתם, זה מה שקרה פה היום.
מיכל וונש: אז תודה לכם ותודה לכל הצוות המדהים שמאפשר לכם ובאמת נותן לכם את כל הכלים.
מיכל וונש: זהו.
מיכל וונש: ואני מסכימה עם מי שאמר שצריך גם לסייר כדי לראות בעיניים ולגעת, לא רק לשבת פה ולדבר על זה, אז אנחנו מחכים גם לסיור.
אוריה גן: תודה, מיכל, אז עכשיו אנחנו מתחילים.
אוריה גן: עכשיו אתה יכול להתחיל את הפרוטוקול, סיימנו את סבב ההיכרות.
אוריה גן: היסטוריה נתתי, דיברתי קצת על ההיסטוריה של מלכישוע, שורי, אליקים, על ועדת הסמים של הכנסת, על ריבלין, הנשיא בעצם היה מעורב גם בהקמה מתוקף היותו יושב ראש ועדת הסמים של הכנסת וכן אני אספר לכם קצת על מלכישוע היום כדי להשאיר זמן גם לשרון וגם לשורי וגם לאלון וליוסף.
אוריה גן: מלכישוע עמותה בתחום ההתמכרויות, זה רוב הפעילות שלנו.
אוריה גן: יש לנו עוד מסגרת אחת שהיא לא התמכרויות, שזה בית ונערות מבתים דתיים חרדיים בטירת צבי, שבין ההתנהגויות המסכנות יש גם שימוש בחומרים, אבל זה לא הדבר העיקרי, בעיקר נערות נפגעות, נפגעות טראומה, טראומה מורכבת וכו' שמגיעות לתהליך של שנה וחמש.
אוריה גן: זו הפעילות היחידה שהיא לא התמכרויות.
אוריה גן: עמותת נווה מלכישוע, הבסיס שלה הוא קרית הבוגרים שהוקמה ב-1990.
אוריה גן: אני אדבר קצת על ערכים.
אוריה גן: מי שמכיר קהילות טיפוליות של פעם, זה יכול להיות גם מקום מאוד קשה.
אוריה גן: זו חשיפה מאוד גדולה, גם הסבב הזה הוא בעיניי חשיפה קצת וגם המון לחץ קבוצתי, לפעמים לא חיובי, קיבוץ יכול להיות גם מקום שמפעיל לחצים לא טובים.
אוריה גן: אני אומר את זה דווקא כדי להגיד שמלכישוע עשתה דרך ארוכה מאוד ואחד מהערכים המובילים של מלכישוע בעיניי זה כבוד האדם, זה כבוד לכל אדם שמגיע לפה, לכבד אותו, את הפרטיות שלו, את האדם שבו, את הרצונות שלו, את הצרכים שלו וזה גם קשור לתפיסת החוץ.
אוריה גן: אנחנו מאמינים שצריך לטפל באנשים בסביבה נעימה, מכבדת, לא במקלטים או במקומות חשוכים.
אוריה גן: אני אומר את זה בכוונה כי תחום ההתמכרויות לפעמים סובל מזה.
אוריה גן: זאת התפיסה שלנו.
אוריה גן: זה ערך אחד.
אוריה גן: משתדלים שלא יהיה פער גדול בין דיבורים למעשים.
אוריה גן: אחד מהדברים העיקריים שלומדים פה זה לדבר.
אוריה גן: גם אנחנו לפעמים יודעים לדבר יותר מדי ומשתדלים שהפער הזה לא יהיה יותר מדי גדול.
אוריה גן: הנה עוד משהו שהוא לזכות העמותה.
אוריה גן: מאמינים באנשי צוות ובזה שזה המשאב שלנו והם גם צריכים לקבל הדרכה וליווי טוב.
אוריה גן: יש פה ענף של הדרכות שאין במקומות אחרים ואף אחד לא מממן אותו.
אוריה גן: התרומות שאנחנו מנסים לגייס זה בדיוק לזה, הדרכה וליווי של צוות.
אוריה גן: מאמינים מאוד במודלינג, בדוגמה אישית, זאת אומרת שמי שעושה את העבודה כאן זה לא אוריה, עיקר העבודה זה ג' ו-ב', זאת אומרת דוגמה אישית וחניכה של בוגרים לצעירים, גם ברמה, גם בטיפול עצמו, בתוך הטיפול, וגם באנשי צוות.
אוריה גן: אנשי הצוות הם בוגרים שלנו בכל המקצועות הטיפוליים, חינוכיים ועוד.
אוריה גן: אלה הערכים.
אוריה גן: מבחינת מה קורה כאן.
אוריה גן: יש כאן קהילה טיפולית לבגירים, 50 בוגרים.
אוריה גן: קצת יותר כי תמיד צריך יותר, זה בין 50 ל-60.
אוריה גן: יש קהילת נשים, שזה תחת הבוגרים, אבל זה בית נפרד לנשים.
אוריה גן: 15-14 נשים, לפעמים קצת פחות.