GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ס': ואני יכולה להגיד לכם שאני בטוחה שהייתה לי דרך הרבה יותר פשוטה אם הייתי מגיעה לאשפוזית, או למרכז גמילה, שמרכזי גמילה פרטיים הם נורא יקרים, לרוב הטרנסיות אין כסף לזה, או לקהילה, שזה הפתרון בדרך כלל כשאין כסף, אבל טרנסיות מנועות מללכת לקהילות.
ס': אנחנו בעצם רוצים ליצור מענים ומדיניות לטיפול באנשים טרנסג'נדרים מכורים או על רצף של ההתמכרות.
ס': זאת אומרת זה לא יכול להיות שטרנסית שרוצה עזרה תידחה ואולי תמות מחר ממנת יתר.
ס': זה לא צחוק, אנשים מתים מסמים על בסיס יומיומי, אני הכרתי הרבה אנשים שמתו מסמים או מזוועות אחרות שקשורות לסמים בעקיפין.
ס': אנחנו רוצים ליצור מדיניות של טיפול באנשים טרנסג'נדרים, אנחנו רוצים ליצור מצב שבו אדם טרנסג'נדר שמגיע לקהילה או לאשפוזית או לכל מקום אחר, שהוא גוף מדיני, לא גוף מדיני, הוא גוף של המדינה.
תמר זנדברג: ממשלתי.
ס': ממשלתי, תודה.
ס': נרקומנית.
ס': אנחנו רוצים ליצור מצב שטרנסית או טרנס שמגיעים לגוף ממשלתי לא יידחו על בסיס נטייה מינית או נטייה מגדרית, זה לא סביר.
ס': ושתרופות שהן חלק מסל הבריאות ומוגדרות כתרופות מצילות חיים יינתנו לאנשים טרנסג'נדרים כשהם מגיעים.
תמר זנדברג: תודה, ס'.
תמר זנדברג: וואו.
תמר זנדברג: תודה רבה, תודה על השיתוף.
תמר זנדברג: יש לי רק שאלה אחת, אם את יכולה להתייחס, אמרת שאת מטופלת היום ב'סלעית', איך שם את רואה את החוויה?
תמר זנדברג: השאלה שלי היא כזאת, האם ב'סלעית' שזה מקום שמיועד לנשים יוצאות או שורדות זנות ומן הסתם סמים ראינו שם, זה חלק גדול, האם כטרנסית את מרגישה שגם שם יש איזה שהוא צורך בחידוד או ש-?
ס': אבל אני יכולה להגיד לך שגם ל'סלעית' היום אין מענה, מעבר ללשלוח פעמיים בשבוע לקבוצות NA, קבוצות של מכורים אנונימיים, וזה מהמם שהן עושות את זה, אבל מעבר לזה אין להם מענה להתמודד עם התמכרויות מעבר לפן הטיפולי של שיחות.
תמר זנדברג: כלומר בעצם את מצביעה על צורך להרחיב את המענה כתוצאה מהקשר שאנחנו יודעים אותו מאוד בין זנות לבין התמכרות ולחזק את המרכיב של ההתמכרות.
תמר זנדברג: אני רק רוצה להגיד פה, באמת בהקשר של נשים, מה שאמרתי קודם, ולחזור לנושא הפסיכיאטרי, אנחנו כבר למדנו בהתנסות שלנו שהקשר בין זנות לבין התמכרות חזור לטראומה ששולחת לשני המקומות האלה ולכן גם הקשר, גם בגלל מה שתיארת ונסיבות החיים וגם בגלל שלשניהם יש איזה שהוא מוקד משותף.
תמר זנדברג: אז ברור שאם נטפל רק במה שעל פני השטח לא נצליח להגיע למקור ה - - - אבל ב'סלעית' יש מענה פסיכיאטרי.
יעל גור: מאוד מצומצם, צריך להגיד.
ס': מאוד מצומצם, פעם בשבועיים שלושה.
תמר זנדברג: יש גם נציגה מ'סלעית', או שאת - - -
יעל גור: לא, אני לא נציגה, אבל אני - - -
תמר זנדברג: אני יודעת, את תייצגי את הסיטואציה.
יעל גור: כן.
תמר זנדברג: אוקיי, אז איתי מאיגי ואחרי זה את, יעל.
איתי אראלי: אז אני בא לייצג את איגי, ארגון הנוער הגאה, שקם לפני 16 שנה, הוא קם ו - - - ארגון הגדול בארץ, מקום שמדבר לנוער ולראות איך אפשר לעזור בגזרה הזאת.
איתי אראלי: כמה מילים עלינו, אנחנו עובדים בכל רחבי הארץ, עם כל המגזרים, למעלה מ-100 קבוצות, מפעילים יותר מ-350 מתנדבים ו-2,500 חניכים שמגיעים אלינו כל שבוע.
איתי אראלי: אלה מסגרות חלופיות שלנו ושבהם אנחנו מספקים מרחב מוגן.
איתי אראלי: בשיחות שניהלנו עם המדריכים שלנו והחניכים ניסינו להבין מה הגורמים המרכזיים לצריכה של סמים ואלכוהול והנושאים הבאים עלו, תחושת הזרות והשונות שחש הנוער בהשוואה לחבריו ההטרוסקסואליים, אירועי שנאה שחווה הנוער בבית ובבית הספר, בעקבות הומופוביה מצד החברה וההורים טרם ולאחר היציאה מהארון.
איתי אראלי: במהלך השנים אנחנו נתקלים בחניכים שמעורבים בסמים ואלכוהול, כמובן המרחבים שלנו הם מרחבים נטולי סמים ואלכוהול.
איתי אראלי: אנחנו רוצים לתת מענה לנוער הזה ומכשירים את המתנדבים ואת המדריכים שלנו לטפל במקרים האלה.
איתי אראלי: מה שאנחנו ממליצים לעשות זה להנגיש את הנושא באופן רחב, בקמפיינים מסודרים, ברשת החברתית, במדיות שאנחנו עובדים בהן, לאלפי בני נוער, להרחיב את החשיפה בנושא על הנזקים וההשפעה של סמים ואלכוהול לבני נוער.
איתי אראלי: להנגיש סדרת כתבות שיהיו אטרקטיביות בשבילם, מידע נגיש וזמין בנוגע לסמים ואלכוהול, לפתוח דוכני הדרכה ויום עיון ייעודי בנושאים האלה, לפתח מערך פעילות עבור מדריכים ומדריכות של קבוצות הנוער שלנו ולהעמיד גם מחקר בנושא צריכת סמים ואלכוהול בקרב נוער גאה בארץ.
איתי אראלי: - - - של ליווי פרטני וקבוצתי של נוער שכבר משתמש בסמים ואלכוהול, לחזק את מערך האיתור ברשת שאנחנו כבר מקיימים, בדגש על אתרי היכרויות, שיחות אישיות וחיבור לפעילויות שלנו עם האגודה של הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול.
איתי אראלי: אנחנו מאוד נשמח לעמוד לרשות הוועדה ומשרדי הממשלה השונים בשביל לנסות לראות איך אפשר להנגיש ולשתף פעולה בשביל לטפל בנוער בנושאים האלה.
תמר זנדברג: תודה רבה, איתי.
תמר זנדברג: יעל גור, מרפאת לוינסקי, בבקשה.
יעל גור: אני אחבר עוד פעם את החוט של הדיון לדברים של ס' ואני אגיד שאחד המאמרים הראשונים שקראתי על זנות לפני 16 שנה דיבר על זה שסמים וזנות זה כמו ריאות שחורות לכורי פחם.
יעל גור: אני חושבת שצריך לזכור את זה שזה כמעט לא משהו שניתן להפריד זה מזה, באמת בגלל המקור הטראומטי של אנשים שמגיעים לזנות.
יעל גור: ובהקשר הלהט"בי אנחנו פוגשים את הריאות האלה שחורות הרבה הרבה יותר, גם כי הטראומות הן גדולות יותר, יומיומיות יותר וכמו שציינה פה קודם אבישג, הן פוגשות את האנשים גם ביומיום, בפעילויות הכי נורמטיביות של ללכת למכולת או ללכת למשרד ממשלתי ולהזדהות עם תעודה מזהה, שהיא מסמך רשמי של המדינה, שהמין בו לא תואם את המין שהאדם נושא איתו, אם הוא גבר טרנס או אישה טרנסג'נדרית.
יעל גור: לכן השימוש בסמים הוא תכוף יותר וגם הנזקים הם חזקים יותר.
יעל גור: זה לא פלא שהמערכת הקיימת, שכיום נמצאת בידיים של משרד הבריאות, צריכה להתאים את עצמה, אבל אני חושבת שאנחנו צריכים להסתכל על התמונה הרחבה יותר.
יעל גור: זה לא רק המערכת של האשפוזיות והקהילות השיקומיות, אני חושבת שצריך לזכור שכל דבר שקשור לחיים של ס' ושל כל אדם אחר שמתמודד עם התמכרות כמו נגישות לתעסוקה, נגישות להשכלה, דברים שקשורים לחיי היומיום, לשיקום של היבטים אחרים בחיים, כולל מיצוי זכויות מול משרדי הממשלה, זאת אומרת בכל ההיבטים של החיים אנחנו צריכים לראות יותר התגייסות של המערכות כלפי האוכלוסייה הלהט"בית וכן אני מדברת בעיקר על מי מהם שמעורבים בזנות כי זאת הזווית שאנחנו פוגשים במרפאת לוינסקי.
יעל גור: למרות שאנחנו פוגשים במרפאה, לא רק דרך הניידות, אנשים להט"בים, מגיעים למרפאה עצמה להיבדק גם אנשים MSM'ים, ואם אני יכולה להצביע על מגמה שאנחנו רואים, אין לי כאן מספרים, אבל זה שהגיל של נשאי HIV שאנחנו מגלים במרפאה הולך ויורד ואנחנו כן רואים את הקורלציה לשימוש בסמים.
יעל גור: זאת עובדה מאוד כואבת, לפגוש ביומיום, לתת תוצאה של HIV לבחור בן 19 שמגיע עם הפרטנר המיני שלו בן 40, ששניהם צורכים סמים בצורה יומיומית, סמים קשים וזו מציאות שלא פגשנו לפני עשר שנים.
יעל גור: אז זה בהחלט תופעה שמחמירה.
יעל גור: אני חושבת שאם צריכה לצאת מכאן איזה שהיא קריאה בנוסף לקריאה לשפר את השירותים או להנגיש או להרבות את השירותים לטיפול בנפגעי סמים בקהילה, אני חושבת שצריך לדבר בכלל על נגישות לקהילה בכל מרחבי החיים, בשירותים שיקומיים בהיבט התעסוקתי, בשירותים שיקומיים בהיבט של בריאות הנפש, בכל המרחבים שבהם אנשים להט"ביים, בעיקר כאלה שהיו ועדיין מעורבים בזנות, צריכים בהם סיוע.
תמר זנדברג: קודם כל תודה.
תמר זנדברג: מה שאת אומרת מאוד מאוד מוכר לנו, שוב, מהעבודה שלנו עם הנושא של התמכרות באופן כללי, זאת אומרת שיקום תעסוקתי, הנושא של שיניים שאני יודעת שהוא - - -
יעל גור: נכון, אבל אישה טרנסג'נדרית הרבה פעמים - - - זאת אומרת זה נהדר שהצלחת להשתלב ב'סלעית', אבל צריך להגיד את האמת, 'סלעית' ממומן דרך התכנית הלאומית לשיקום נשים בזנות ואין הרבה נשים טרנסג'נדריות שמצליחות להשתקם ב'סלעית', פשוט כי היריעה קצרה מדי וצריך שיקומו עוד שירותים כמו 'סלעית', בתל אביב ובבאר שבע ובחיפה, בחיפה כבר יש, ובאילת ובירושלים.
מיכל רוזין: זה בגלל שהיריעה קצרה או בגלל שיש פחות הכלה וקבלה?
יעל גור: לא, בהחלט יש הכלה וקבלה, אבל השירות הוא נבנה במקור כדי לטפל בנשים סיסג'נדריות שמשתקמות מזנות, מרפאת לוינסקי היא חלק מאותה תכנית לאומית, צריך להרחיב את השירות הזה ולהקים דירות ושאלטרים גם לנשים טרנסג'נדריות בזנות שאולי הן לא במקום שס' נמצא היום או הייתה כשהיא הגיעה ל'סלעית' כדי לקבל שם סיוע.
יעל גור: זאת אומרת יש נשים שנמצאות על הרצף הטרנסי, שאולי הנראות היא אחרת והן לא מצליחות להשתלב.
יעל גור: אנחנו פגשנו, לצערי אפילו ליווינו, אישה שהתאבדה בסופו של דבר כי היא לא הצליחה להשתלב בדירת החירום של 'סלעית', כי ביום היא הייתה על הגבר, בלילה היא הייתה על האישה ובתוך דירת החירום של 'סלעית' היא לא הצליחה לקבל מענה.
יעל גור: כן, צריך מענים בהיבטים של זנות גם לאוכלוסייה שלא מצליחה להשתלב בשירותים לנשים סיסג'נדריות.
יעל גור: אני מדברת כרגע על נשים טרנסג'נדריות.
תמר זנדברג: רק לשאול, בעיני רוחך את היית רואה 'סלעית' להט"בית או טרנסית ייעודית?
תמר זנדברג: זה מה שאת אומרת?
יעל גור: אני חושבת שנגזרות מסוימות של מה ש'סלעית' יודעת לתת צריך להנגיש בעיקר לאוכלוסייה הלהט"בית.
יעל גור: כמו למשל לגברים, לגברים אין בכלל 'סלעית'.
יעל גור: בואו נתחיל מהקצה.
יעל גור: נשים טרנסג'נדריות, חלקן יכולות להשתלב ב'סלעית', אבל לגברים אין.
קריאה: עד גיל 21 יש - - -
יעל גור: עד גיל 21 ואנחנו פוגשים את האנשים שנפלטים מ'הלב 24/7' לרחוב כי הם כבר לא יכולים להיות שם, וגם איתרנו נשאי HIV בקבוצה הזאת.
יעל גור: זאת אומרת המענה לגברים להט"בים בזנות נגמר בגיל 21.
יעל גור: יש מקומות בארץ שהם רחוקים יותר וגם שם מתגוררות נשים טרנסג'נדריות והן לא יגיעו ל'סלעית' בתל אביב.
יעל גור: אז צריך להקים שאלטרים כאלה גם במקומות אחרים.
ס': אני אשמח להוסיף על זה משהו.
ס': הדיון הוא לא 'סלעית', אני יכולה להגיד - - -
תמר זנדברג: כן, זה כדרך אגב, זה גם לא הדיון - - -
ס': אני יכולה להגיד שאני מכירה הרבה טרנסיות ב'סלעית', כהערת אגב, אבל הסיבה שלנשים טרנסיות יותר קשה להשתקם מזנות ולצורך העניין משימוש בסמים זה בגלל האפליה בשוק התעסוקה בעיקר, אפליה בדיור.
ס': אני יכולה להגיד לכם שאני, בתחושה שלי כלפי המדינה, זה שהמדינה, מבחינת התכלס, מבחינת החקיקה וחוסר ההגנה על אנשים טרנסג'נדרים, המדינה, בשבילה אני מספיק אישה כדי להיות בזנות, אבל לא מספיק אישה כדי לקבל עבודה.
תמר זנדברג: תודה, ס', תודה, יעל.
תמר זנדברג: גל, אני לרגע חוזרת אליך, בתור הנציג פה של ההתארגנות שתיארת, שמענו כאן מתחילת הדיון ועד עכשיו, הדיון על הזנות ועל הטרנסיות בזנות, שתי אוכלוסיות קצת שונות אחת מהשנייה.
תמר זנדברג: אחת זו אוכלוסיית קצה יותר, שזו אוכלוסייה שמרפאת לוינסקי רואה אותה, ש'סלעית' רואה אותה, והשנייה זה האוכלוסייה שתיארתם קודם בסצנת ה'כמסקס', שגם הטיפול שהיא צריכה הוא יותר גבוה מבחינת תפקודית על הרצף, יכול להיות שחלקן יגיעו לשם, יכול להיות שחלקן לא, אבל בחזון שלכם בהתארגנות הרפואית או המרפאתית החדשה הזו אתם רואים לאיזה אוכלוסייה מהן אתם יותר מכוונים, לשתיהן, לאחת מהן?
גל וגנר קולסקו: לא, ההתעסקות העיקרית שלנו הייתה סביב נושא ה'כמסקס', לא דיברנו ולא נכנסנו לעניין הזה, הסופר סופר חשוב הזה, של הקהילה הטרנסג'נדרית, זה היה באמת ממוקד לעניין הזה של ה'כמסקס', תופעה שהולכת וצוברת תאוצה לצערנו.
אבישג רובינשטיין: אבל מצד שני אם מישהו - - - זה ברור.
גל וגנר קולסקו: לא, זה ברור, בכל מקרה הטיפול יהיה למי ש - - -
תמר זנדברג: לא, את אומרת, אם מישהו או מישהי ידפוק בדלת וייכנסו, אז אתם מן הסתם תפנו ל'סלעית' או למרפאת לוינסקי, או אם יהיו ויצטרכו אחרים.
תמר זנדברג: הצטרפו אלינו, קודם כל, חברת הכנסת מיכל רוזין, שהיא אחת היוזמות, גם אחת מיושבות הראש של השדולה הגאה ואחת מיוזמות היום הזה.
תמר זנדברג: קודם כל תודה, אני מבינה שאתן, יושבות הראש, מתזזות פה בין כל הדיונים.
מיכל רוזין: זה חלק, אנחנו עוברים - - -
תמר זנדברג: זה הקרקס הנודד.
תמר זנדברג: וחן אריאלי, יושבת ראש האגודה, תודה לשתיכן.
תמר זנדברג: ניתן לכן כדי שתוכלו להמשיך הלאה ברגע שתבחרו.
חן הראלי: לא, אני באתי - - -
תמר זנדברג: אל תגידי לא, דברי.
חן אריאלי: אני באמת חושבת שחשוב לשמוע את הקולות בתוך - - - ולזה אנחנו עושים את היום הזה, לא כדי לשמוע אותי אלא כדי לשמוע את השטח מדבר על הסוגיות היומיומיות שלנו.
חן אריאלי: זה לא יום שהוא חגיגה, חשוב לי להגיד את זה, זה יום שמבחינתי הוא לשים על סדר היום הציבורי את הבעיות שיש לנו בחיי היומיום בכל תחנות החיים ובכל גיל, לא רק נוער וצעירים זה הקהילה הגאה, בכל המגדרים, אז אני אתן את הבמה לחבריי.
תמר זנדברג: אחלה, תודה.
תמר זנדברג: מיכל.
מיכל רוזין: טוב, אז קודם כל בוקר טוב, צהריים טובים, אני כבר לא יודעת באיזה שעה אני, באיזה ועדה אני יודעת.
תמר זנדברג: את בדיוק עשר דקות לפני - - -
מיכל רוזין: לפני צהריים טובים.
מיכל רוזין: אוקיי, אז עדיין בוקר טוב ותודה לכם שהגעתם.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר שמצד אחד זה באמת ככה קרקס נודד, כמו שאמרת, אנחנו עוברים מוועדה לוועדה ואולי לפעמים יותר נוח לשבת בוועדה אחת ולשמוע מהתחלה עד הסוף, אבל מצד שני נוצר איזה פסיפס מרתק, שאני עוברת מוועדה לוועדה ובעצם זה פאזל, זה חלק מאותה תמונה והכול קשור לכול ולא סתם חלק מהאנשים שפה היו בוועדות אחרות ויכלו להיות כמעט בכל הוועדות, כי בסוף הכול קשור בחינוך והכול קשור בבריאות והכול קשור ברשויות ובחקיקה ובמעמד ובהכרה והכול קשור בכול וכמובן ההשלכות הקשות שפה אנחנו מגיעים אליהן, של סמים ושימוש יתר של בני נוער בסמים בקרב הקהילה, מנתונים שאיגי הביא, וכמובן כל הנושא של האם צריך או לא צריך מענים מיוחדים ואיזה מענים מיוחדים, שכמובן זה נושא חשוב מאוד ולכן תודה לך שאת עושה את הדיון הזה.
מיכל רוזין: כל הדברים הם קשורים והם אחד בתוך השני ולכן הפסיפס הזה, שאנחנו מייצרים פה כבר שנה שלישית בכנסת, שבו כל הוועדות או רוב הוועדות דנות ומעלות את הנושאים שמתחברים ואנחנו במאבק אחד לקידום הכרה, העלאת מודעות, שוויון מלא לחברי קהילת הלהט"ב ובסופו של דבר אנחנו בסוף גם מצילים נפשות.
מיכל רוזין: אני יודעת שזה נשמע פומפוזי, אבל אחרי שאני שומעת אמא לילדה טרנסית וטרנסים שמחר מתגייסים לצבא וניצולת זנות, סליחה אם אני לוקחת את האחריות להגיד את המילה הזאת, אבל אני לא יכולה לשמוע 'עיסוק בזנות', סליחה, אני לא יכולה לשמוע את זה כעיסוק, אז באמת בסופו של דבר הכול עלינו ואנחנו אחראים.
מיכל רוזין: אנחנו כחברה, אנחנו כנבחרי ציבור, וזו המטרה שלנו, להעלות מודעות, להביא פתרונות ולנסות לקדם כמה שיותר ותודה.
תמר זנדברג: תודה, תודה, מיכל.
תמר זנדברג: שלי נתן.
שלי נתן: שלום, שמי שלי.
שלי נתן: אני ראש המערך הפסיכוסוציאלי הארצי באגודת הלהט"ב.
שלי נתן: אני שותפה גם לפורום שגל הציג ואנחנו נמצאות בקשרי עבודה עם רוב האנשים שיושבים כאן בשולחן.
שלי נתן: אני רוצה להגיד בקצרה משהו שנראה לי חשוב.
שלי נתן: לא נכנסתי בהתחלת הדיון, אז אולי אמרו את זה כבר, אבל בכל זאת, מאוד מאוד חשוב לי להדגיש, בין אם מדובר במשתמשות ומשתמשים בסמים בכל הרצף ובכל הגילאים, אני חושבת שהמפתח למתן שירות נגיש ויעיל זה כשהשירות נצבע בצבעי הקהילה.
שלי נתן: אנחנו רואים תת פנייה לקבלת עזרה בכל הגילאים ועל כל הבעיות, על כל סוגי הבעיות של להט"בים ואנחנו רואים שוב ושוב, גם בארץ בניסיונות המועטים שלנו וגם בעולם, שלהט"בים ייפנו לשירותים שצבועים בצבעי הקהילה כשהם מרגישים שם בבית וזה לא משנה איזה סוג של בעיה.
שלי נתן: על אחת כמה וכמה בעיית הסמים שהיא מאוד מאוד צבועה תרבותית והם חייבים להרגיש באמת את המקום הזה שמבין את הקומפלקס הזה של הזהות הלהט"בית והשימוש בסמים.
שלי נתן: אני אומרת את זה משום שאני חושבת שצריך, כשמתכננים שירות, לדעת את זה, אחרת אנחנו עושים עוד מאותו דבר.
תמר זנדברג: כלומר, רק להבין מה את אומרת, בעצם יש לך תשובה קצת שונה לשאלה ששאלתי קודם את גל, אני שאלתי האם המטרייה היא להט"בית ומתחתיה כל השירותים, או שהמטרייה היא טיפול ושיקום בהתמכרות עם התמחות להט"בית.
תמר זנדברג: גל אמר השני ואת אומרת הראשון.
שלי נתן: בסוף זה גם וגם, אבל אני חושבת מה צריך לעשות, אני חושבת שזה בסוף - - -
תמר זנדברג: לא שזה כל כך משנה, גם אני מקבלת את החידוד שנאמר כאן, תלוי מאיפה באים התקציבים ואיך אפשר לפתח את השירות, אבל - - -
גל וגנר קולסקו: זה אותו דבר, היות שלמשרד הבריאות יש את היחידה לטיפול בסמים בקהילת הלהט"ב זה המטרייה - - -
תמר זנדברג: לא, השאלה למשל אם יש מרפאת להט"ב במרכז הגאה, לצורך העניין, ושם ניתנים כל השירותים או שמשרד הרווחה או הבריאות יפתחו מסגרת להט"בית בתוך מסגרות חיצוניות.
גל וגנר קולסקו: האופציה הראשונה שאמרת לא כל כך מעשית, היא הרבה יותר מסובכת.
תמר זנדברג: היא מסובכת מבחינת גמילה ו - - - וכאלה, אבל לא - - - אם יש שם פסיכיאטר או עובדת סוציאלית עם התמחות - - -
גל וגנר קולסקו: - - - הם צריכים, זה בדיוק מה שדיברנו, פאולה גם תדבר על זה, זה בדיוק העניין, זה דווקא מעולה שהם יישבו - - - מי אחראי עליהם מלמעלה - - -
שלי נתן: אני רק אחדד.
שלי נתן: זה לא חייב להיות במרכז הגאה בגן מאיר, אבל זה יכול להיות במקום אחר שצבוע בצבעים.
שלי נתן: ועוד דבר מאוד חשוב, היציאה, אני חושבת שמה שנקרא, לא חשוב מי מממן, חשוב שמשתמש הקצה ירגיש שהוא מגיע למקום שהוא מרגיש בטוח.
שלי נתן: זה אחת.
שלי נתן: והדבר השני שמאוד חשוב לי להגיד, שבאמת חייבים חייבים לשים דגש על פריסה יותר ארצית מאשר בתל אביב.
שלי נתן: אנשים לפעמים, אם אנחנו לא ניתן להם את השירותים בנגב, בצפון, באזור ירושלים, הם מגיעים לתל אביב, אבל בתל אביב יש גם את הכי גורמי סיכון.
שלי נתן: אז אנחנו חייבים ממש - - -
תמר זנדברג: משרדי הממשלה יגידו איך הם רואים את זה.
קריאה: יש איזה 500,000 שקל שהיו אמורים להגיע לקהילה הטרנסית דרך מרפאת לוינסקי ולדעתי לא הגיעו.
קריאה: רציתי להעלות את זה.
תמר זנדברג: אני בכוונה בגלל היום התחלתי מהחברה האזרחית ובסוף משרדי הממשלה, בדרך כלל אני עושה פה בדיון הפוך.
תמר זנדברג: תיכף נשמע מהם.
תמר זנדברג: שם זה הכסף וכו', אבל - - - קרן, בבקשה.
קרן ויטוסר: שמי הוא קרן, אני - - - אני נקייה שנה ושמונה חודשים, זה יחסית הרבה זמן בשביל בחורה ועוד לסבית, עובדת נורא קשה בשביל זה.
קרן ויטוסר: אני מתוך בית הגאה של באר שבע.
קרן ויטוסר: לא, אני מתרגשת כי לא תכננתי.
קרן ויטוסר: דיברו הרבה מאיפה זה בא, לי זה נובע מהטראומות מהילדות, אין ספק, זאת אומרת אני עברתי התעללות מאוד מאוד קשה בתוך המשפחה שבעקבותיה התלוננתי במשטרה, הוא ישב בכלא, אבל מאז החיים שלי השתנו לחלוטין.
קרן ויטוסר: השתמשתי בעיקר בבנזוד, סוג של משככי כאבים וממריצים וחייתי חיים כביכול נורמטיביים, בעיקר גם לא להודות מי שאני, לא להודות בנטייה שלי.
קרן ויטוסר: המון המון כדורים.
קרן ויטוסר: בעקבות שהגעתי כבר לתחתית שבתחתית, ואני הייתי מלומדת, זאת אומרת אני למדתי בטכניון והכול קרס לי בגלל הסמים, כי כדורים זה סוג של סם, כשהגעתי עשיתי גמילה באופן פרטי, כי לקהילה לא התקבלתי עדיין, רצינו תיכף שאני אכנס, ולהורים, תודה לאל שלהורים הייתה יכולת.
קרן ויטוסר: זה עולה המון המון כסף ואני עשיתי מעל שלושה חודשים.
תמר זנדברג: איפה היית?
קרן ויטוסר: בבראשית בבאר שבע, מקום מאוד מאוד נהדר.
קרן ויטוסר: דרך אגב, הוא מקום שיש הרבה מאוד מהקהילה הגאה.
קרן ויטוסר: אני עכשיו כבוגרת עוזרת מדריך, אני כבר שנה ושמונה חודשים, אני כבר איתם ועוזרת מדריך שם ויש שם המון מהקהילה הגאה.
קרן ויטוסר: יש 13-12 מטופלים ואולי בת מכורה אחת או שתי בחורות בו זמנית ולפעמים אף בחורה, שרוב הבנות או שהן בי או שהן לסביות או שהן טרנס.
קרן ויטוסר: והנשים מגיעות, חשוב לי להסביר, כשהנשים מגיעות הן באות מהתחתית, אחרי שהן עברו ייסורים והמשפחה התנתקה, או לא התנתקה.
קרן ויטוסר: זה שונה לגמרי מהגברים.
קרן ויטוסר: לגברים יש את ההימורים ויש כל מיני סוגים אחרים, אבל זה שונה, כי נשים, איך שהחברה מקבלת התמכרות של נשים היא קצת שונה מאיך שהיא מקבלת - - - כשאני אומרת שאני מכורה אז מסתכלים עליי, 'עכשיו מה?
קרן ויטוסר: את באמת מכורה?', או כשהייתי מכורה.
קרן ויטוסר: זו הסתכלות אחרת.
קרן ויטוסר: בתור מכורה נקייה ובתור אישה יש המון סטיגמות עליי.
קרן ויטוסר: גם מקום עבודה קשה לי לקבל.
קרן ויטוסר: כמדריכה אני רוצה, אז זה קשה עם הסטיגמה והטיפול, אני הולכת פעמיים בשבוע לטיפול וזה עולה איזה 250 שקל לפגישה, זה בעצם 4,000 שקל לחודש.
קרן ויטוסר: תודה לאל שיש את העזרה של ההורים, שבעזרתה אני השתקמתי, אבל מה קורה לחברות שאין להן את היכולת הזאת ולאנשים שאין להם את היכולת.
קרן ויטוסר: אני מאוד פעילה ב-NA ואני גם מאוד פעילה בבית הגאה להתמכרויות.
קרן ויטוסר: אני הנחיתי קבוצה בבית הגאה כמה פעמים, לנשים, בהתמחות להתמכרויות, שבה גם סיפרתי את הסיפור האישי שלי ואיך ההתעללות המינית קשורה לסיפור.
קרן ויטוסר: הרבה שואלים 'האם בגלל ההתעללות המינית את לסבית?
קרן ויטוסר: ' זאת אומרת הרבה דברים, אבל - - - אלה דברים הזויים.
קרן ויטוסר: ואז הרבה פנו לעובדת הסוציאלית, יש לנו עובדת סוציאלית בבית הגאה שמתמחה בהתמכרויות, שהיא מאוד פעילה, אני מאוד רוצה לפתוח קבוצת NA בתוך הבית הגאה דווקא, אני מאוד מעוניינת, שתהיה אופציה כי אני והחברות שלי, לא רק אני, אני והחברות הנקיות פתחנו NA לנשים בקהילה הגאה, NA במיוחד לנשים ולקהילה הגאה, כי מה שקורה, כשאני הולכת ל-NA רגיל, מעורב, מעל 90% זה גברים.
קרן ויטוסר: אני נמצאת עם, אני, אולי עוד אחת ו-90% גברים, שלכל אחד עם הדפוסים שלו.
קרן ויטוסר: לי בהתחלה זה היה מאוד לא נעים, זאת אומרת אני ישבתי ולא היה לי כל כך קל בהתחלה, אז הייתי צריכה להביא עוד מכורות נקיות איתי.
קרן ויטוסר: תודה לאל שיש לי מבראשית, המדריכים באים איתי ל-NA ומלווים אותי באופן - - -
קריאה: וולונטרי.
קרן ויטוסר: הם באים איתי ומשתתפים איתי ואז לאט לאט גם הגברים מכבדים אותי, יש לי לאט לאט את המעמד, אבל זה נורא קשה כי אנחנו - - - אז כאן המקום רק שלנו לנשים ולקהילה גאה, שאפשר לדבר על דברים שיותר קשה להיפתח בקבוצות מעורבות, מקום רק שלנו.
קרן ויטוסר: לרוב, הרבה אנשים מהקהילה הגאה גם לא מגיעים ל-NA, מרוב הסטיגמה או מרוב שהם מפחדים, כי יש התבטאויות, כל מיני.
קרן ויטוסר: יש גזענות גם, יש הרבה החלמה ב-NA, אני חברת NA, אבל יש גם - - - רציתי פשוט לשתף אתכם ממקום אישי שלי ומהראייה שלי, כאחת שפועלת מאוד, איך אני מנסה לאזן את שני הדברים האלה, איכשהו למזג אותם ביחד, את הקהילה הגאה ואת ההתמכרות.
קרן ויטוסר: זה חלק מהדברים שאני מגיעה למסרים, אני מגיעה למסרים בתחלואה כפולה, מסרים בקהילות, גם דרך ה-NA, לבד, ששם אני נותנת מסרים - - - יש הפרדה בין גברים לנשים, כי בעבר היו כל מיני התנהגויות אז יש הפרדה, שם אני נותנת את סיפור החיים ומנסה ל - - - שאפשר איכשהו להיגמל, עם הרבה עבודה, זה לא טריק וגמרנו, זה שנה וחצי ואני עוד ממשיכה תהליך של התמכרות, זאת אומרת זה תהליך שיקום ארוך טווח ואיך אפשר עדיין להצליח ולחזור לשוק העבודה ולחזור ללימודים, אני חוזרת ללימודים, ולמרות גם הטראומה שעדיין אני חווה אותה מהילדות, איך היא משפיעה עליי כיום.
תמר זנדברג: תודה, קרן, ששיתפת, באמת חשוב לשמוע.
תמר זנדברג: זה מה שהתכוונת, חן, שהקולות פה גם נמצאים סביב השולחן.
תמר זנדברג: בואו נעבור למשרדי הממשלה, כדי בכל זאת לשמוע מה קורה ומה הממשלה עושה.
תמר זנדברג: שבי, הוא פה חשוב, אבל נתחיל עם פאולה.
תמר זנדברג: פאולה רושקה, מנהלת היחידה להתמכרויות, משרד הבריאות.
פאולה רושקה: טוב, קודם כל המחלקה שלנו היא פרנדלי לכל הנושאים האלה ולכן אני אומרת שאנחנו מאוד פתוחים לשיתופי פעולה ובגלל זה בעצם אני רוצה להודות לד"ר איציק לוי, שלפני חצי שנה הוא ארגן יום עיון בתל השומר בנושא 'כמסקס' והזמין אותי להרצות ומשם בעצם התחלנו ליצור קשרים עם החברים שלנו של גן מאיר ושל החברה לרפואת להט"בים ואנחנו התחלנו לבנות את התכנית הזו בגן מאיר.
פאולה רושקה: אני רוצה לומר שהמשרד כבר תרגם את האתר של דיויד סטיוארט, שזה בעצם הגורו מאנגליה שפתח את המרפאה בדין סטריט בנושא 'כמסקס' ואני מאוד מקווה שזה יעלה לאתר של משרד הבריאות ואנחנו נקשר את זה לאתר שלו.
פאולה רושקה: הוא נתן לנו אישור מיוחד לזה כאשר באתר שלו יש התערבות לפי מזעור נזק ו-motivational interviewing, וזה מאוד מתאים לאנשים שעוד לא מוכנים לגשת לטיפול ורוצים אולי לנסות קודם להבין אם הם יכולים לבד להיעזר.
פאולה רושקה: זה נראה לי מאוד מאוד חשוב שתהיה קודם כל הנגישות הזאת.
פאולה רושקה: עכשיו, לגבי איפה למקם את המקום.
פאולה רושקה: אני חושבת שהבעיה שאנחנו מוצאים, שהרבה מאוד אנשים מהקהילה הגאה לא באים אלינו ובגלל זה אני חושבת שהמקום של גן מאיר כהתחלה, זה בעצם אנשים באים לשם ולא באים אלינו.
אביהו מיזן: רק להגיד שיש ארבעה בתים גאים בארץ, אני מנהל את הבית הגאה בגן מאיר, אבל יש ארבעה בתים גאים, בירושלים, בחיפה, בבאר שבע, שלדעתי הקהילות המקומיות הן פלטפורמה - - - בקהילה הגאה.
פאולה רושקה: מצוין, אז כאילו צריך להתחיל לשם, במיוחד לגיוס - - -
מיכל רוזין: מה שמך והתפקיד, צריך לפרוטוקול.
אביהו מיזן: אביהו מיזן, מנהל את המרכז הגאה בגן מאיר.
פאולה רושקה: אז צריך בעצם להנגיש לכל המקומות.
פאולה רושקה: אנחנו התחלנו משם, אבל אני חושבת שאם אנחנו נהיה שם נוכל לגייס אנשים לתחום שלנו, שזה הטיפול בהתמכרויות, מה לעשות, ואולי בשלב הבא לעזור להם להתחבר לשירותים אחרים שאנחנו נותנים, כמשרדים, כי אחרת לא יגיעו אלינו.
פאולה רושקה: וזה מה שאני רואה, אנחנו צריכים להגיע אליהם כדי שהם יידעו ואנחנו נהיה מין גשר לשירותים אחרים.
פאולה רושקה: לגבי הכשרת צוותים בתחום הזה, זה עוד לא - - -
תמר זנדברג: אבל, פאולה, לפני הכשרת צוותים, בכל זאת יצטרכו פה - - - יש לכם תקציב לעניין הזה?
תמר זנדברג: עם מה אתם מתחילים לעבוד?
תמר זנדברג: כי תיאר כאן קודם ד"ר וגנר, זה שולחן עגול, כל הגופים התגייסו בהתנדבות, גופים אזרחיים, הכול בסדר, בסוף אתם הממשלה, אז מה - - -
פאולה רושקה: קודם כל לגבי הכשרות, כי זה השלב הראשון, שצריך להכשיר את הצוותים, אז יחד עם משרד הרווחה - - -
תמר זנדברג: את הצוותים, איפה?
פאולה רושקה: לא, הצוותים שעובדים גם ברווחה וגם בבריאות.
פאולה רושקה: אנחנו אומרים, ברווחה בתל אביב, הוא בטח ירחיב - - -
תמר זנדברג: יש כאן, שוב, שני נתיבים, אחד זה הקמת מרכז ייעודי, שיתבסס על הבתים הגאים שכבר קיימים, ארבעה ברחבי הארץ, ושם לתת מענה התמחותי בתור התחלה.
תמר זנדברג: יש נתיב שני, שאומר שאנחנו נעשה הכשרות, ואם אני מבינה נכון זה מה שאת מתכוונת, בכל מרכזי היום בכל הארץ, שהעובדים הסוציאליים שנמצאים כבר שם, יהיה להם עוד ידע, השתלמות, השכלה בנושא להט"בים.
פאולה רושקה: וגם רופאים.
תמר זנדברג: על זה את עכשיו מדברת?
פאולה רושקה: אנחנו חייבים לעשות - - -
תמר זנדברג: אבל תתייחסי לשניהם.
תמר זנדברג: את רוצה להתחיל מהכשרות?
תמר זנדברג: בואי נתחיל מהכשרות, איפה זה עומד?
תמר זנדברג: התחלת, אתם מגייסים, ב-2018 יהיו.
פאולה רושקה: ככה, קודם כל בקורסים שאנחנו כבר נותנים בכל מיני רמות של רפואה וזה, הנושא הזה כבר, ההתייחסות למיוחד שבקהילה הגאה והלהט"בים וכל המענים הנדרשים כבר נכנס - - -
תמר זנדברג: זה כבר מוטמע?
תמר זנדברג: במה זה בא לידי ביטוי?
תמר זנדברג: נגיד - - - כמה שעות מוקדש לזה?
פאולה רושקה: לא, זה הרצאה בינתיים.
תמר זנדברג: הרצאה מתוך כמה?
תמר זנדברג: מתוך איזה היקף?
פאולה רושקה: שנה של הרצאות.
פאולה רושקה: בינתיים זו הרצאה אחת, השנה - - -
תמר זנדברג: ומי נותן את ההרצאה הזו?
פאולה רושקה: אני לא זוכרת את מי בחרנו, אבל מישהו שעובד עם הקהילה.
תמר זנדברג: כלומר אתם עובדים עם האגודה?
תמר זנדברג: עם החברה בהסתדרות הרפואית?
פאולה רושקה: וגם עם ה - - -
פאולה רושקה: כן, כן, כן.
קריאה: מה, ההרצאות הספציפיות?
קריאה: לא, עניין ההרצאות - - -
תמר זנדברג: לא, אני שואלת, מה שפאולה פה אומרת, שיש כבר הטמעה של הכשרה מכוונת להט"ב בתוך הצוותים שעובדים ברפואת התמכרויות, זה מוכר לכם?
קריאה: לא, זה לא קיים.
פאולה רושקה: עוד לא אמרתי תכנית וזה, בואו לא נגזים, עכשיו אנחנו נכנסנו לנושא, אבל הרצאה אחת כבר תהיה בקורס של רופאי התמכרויות שמתקיים באוניברסיטת תל אביב השנה.
פאולה רושקה: זה יהיה בטח סביב יוני, עוד לא החלטנו מי המרצה, אבל אנחנו נמצא משהו כי זה מאוד מאוד חשוב להכניס את זה כבר.
תמר זנדברג: אז רגע, רגע, שנייה.
פאולה רושקה: ועוד דבר.