GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר זנדברג: רציתי לשאול אותך בסוף דברייך, ואת כבר מתחילה לתת לי תשובה, רציתי לשאול איפה אתם מזהים מצד אחד את המאפיינים הייחודיים של השתייה והשימוש בסמים בקרב הנוער והצעירים בקהילת יוצאי אתיופיה, ומה אתם חושבים שצריכה להיות ההתמודדות הנכונה.
תמר זנדברג: והנה את כבר מתחילה לתת את התשובה מה שונה.
תמר זנדברג: בעצם את אומרת, אותה הפליה שקיימת באופן כללי זולגת גם למצבים האלה.
<זיוה מקונן-דגו: קודם כל, עצם העובדה שמשרד הקליטה הסליל, כיוון והכניס את יוצאי אתיופיה לאותן השכונות הכי מוחלשות, הכי מצוקתיות שהמדינה הזאת לא טיפלה בהן ולא מטפלת בהן, האוכלוסיות שם רק מתחלפות ומי שהכי חלש נשאר, וכמובן יוצאי אתיופיה נכנסים וכולי.
<זיוה מקונן-דגו: בואו ננסה לחשוב, מי קולט אותם, מי קולט אותם באותן השכונות.
<זיוה מקונן-דגו: אני יכולה להראות לכם פה את הנוהל של משרד הקליטה, נוהל שמכוון לרחובות ספציפיים, באיזה רחוב, באיזו שכונה ובאיזו עיר אתה יכול לרכוש דירה כשאתה יוצא ממרכז קליטה.
<זיוה מקונן-דגו: יפו ג' ויפו ד' בתוך שמונה שנים, 300 משפחות יוצאות אתיופיה, כשלפני כן לא היתה שום משפחה יוצאת אתיופיה.
<זיוה מקונן-דגו: אני צריכה להגיד מה זה יפו ג' ומה זה יפו ד' ולהכניס ברשימה הזאת את עג'מי?
<זיוה מקונן-דגו: אז מי קולט בעצם את הילדים האלה?
<חגי ברוש: רמת אביב לא מופיעים בטבלה?
<זיוה מקונן-דגו: אני לא רוצה שייתנו את רמת אביב.
<זיוה מקונן-דגו: היא לא מופיעה.
<חגי ברוש: אנחנו מכירים ויודעים.
<זיוה מקונן-דגו: אתה יודע מה, זה מה שעצוב, שאנחנו יודעים ושותקים, וגורמים לקהילה הזאת, קהילה שבאה חזקה, שהיתה חזקה, ששמרה על היהדות שלה במשך מעל 2,00 שנה במנותק מכל העולם, שעשתה את הדרך בניגוד לרצונה של מדינת ישראל, את הדרך ואת המסע כדי להגיע לה, שיצאה למחאה על הגיור שלה כשעוד אנשים מתו בסודאן כי היא לא מוכנה לוותר על היהדות שלה פה.
<זיוה מקונן-דגו: הקהילה החזקה הזאת נכנסת לשכונות האלה, מכניסים אותה לשכונות האלה, ונותנים לה להתבוסס.
<זיוה מקונן-דגו: והאחריות פה היא של הרשויות.
<זיוה מקונן-דגו: אני לא רוצה להתעסק בשאלה מה היה באתיופיה.
<זיוה מקונן-דגו: אני לא רוצה להתעסק.
<זיוה מקונן-דגו: אני רוצה להתעסק, לא משנה אם זה משבר או לא משבר, כמדינה קולטת עלייה, כמדינה של מהגרים, לא יכול להיות שלא למדנו ולא לומדים, לא מסיקים מסקנות, ולא אומרים, אנחנו רוצים לשנות את המציאות.
<זיוה מקונן-דגו: וכל הזמן יש קורבן אחר.
<זיוה מקונן-דגו: בכאב אני אומרת לכם, לראות את הילדים האלה, מבריקים, ואני פוגשת אותם, והם מספרים לי, עכשיו אני עובר מבית ספר לבית ספר, והם מסתובבים עם בקבוק בירה, זה לא הגיוני.
<זיוה מקונן-דגו: והרשויות פה צריכות לקחת אחריות.
<זיוה מקונן-דגו: בראש ובראשונה משרד החינוך, משרד הרווחה והרשות למלחמה בסמים ואלכוהול.
<זיוה מקונן-דגו: המלחמה הזאת היא מלחמה של הדור הזה, והאחריות היא של כולנו ולא רק כלפי יוצאי אתיופיה אלא כלפי כל החברה.
<זיוה מקונן-דגו: אנחנו רואים את יוצאי אתיופיה – אלה מנהיגי הדור הבא, ואם אנחנו לא נטפל בזה אנחנו פה בבעיה.
<זיוה מקונן-דגו: תודה רבה.
תמר זנדברג: תודה רבה, זיוה.
תמר זנדברג: הדברים גם חשובים וגם נוקבים.
תמר זנדברג: חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.
דב חנין: תודה לך גברתי, יושבת-ראש הוועדה, תודה גם על רשות הדיבור, ותודה על כך שקבעת את הדיון החשוב הזה.
דב חנין: היום המיוחד הזה שאנחנו מציינים בו את המאבק למען שוויון יוצאי אתיופיה, יזמתי אותו לציון שנתיים להפגנות הגדולות של יוצאי אתיופיה.
דב חנין: אני מקווה שזו תהיה מסורת בכנסת, שאחת לשנה בחודש הזה אנחנו נציין את היום הזה.
דב חנין: מתקיימים כאן במקביל דיונים ב-10 ועדות של הכנסת.
דב חנין: אני חושב שמבחינת יום נושאי של הכנסת זה כמעט חסר תקדים, ונסיים בדיון במליאה בשעה ארבע.
דב חנין: כולם כמובן מוזמנים להישאר.
דב חנין: יהיה לנו גם כנס גדול באולם שפרינצק בשעה שתיים, גם לזה כולם מוזמנים.
דב חנין: אני רוצה להביע הערכה לכל הפעילים והפעילות של יוצאי אתיופיה, לאגודת יוצאי אתיופיה, זה היום השם החדש ואני מברך אתכם על השם החדש, מאחל לכם הצלחה ומעריך מאוד את הפעילות שלכם לאורך כל השנה וגם את שיתוף הפעולה בהובלה של היום הזה.
דב חנין: גברתי היושבת-ראש, כפי שאת יודעת ואת מובילה גם בתבונה את דיוני הוועדה בהקשר הזה, שימוש יתר באלכוהול ובסמים הוא במקרים רבים סמן של בעיה חברתית, זה סוג של נייר לקמוס שדרכו אנחנו יכולים לראות איך נראית בעיה חברתית ומה הצורה שלה.
דב חנין: מה שקורה בנושא שימוש באלכוהול וסמים בקרב יוצאי אתיופיה בישראל מאוד מאוד מדאיג ומסמן את המציאות הישראלית של הכנסה למובלעות עוני מוחלשות וריכוז האוכלוסיה במובלעות כאלה.
דב חנין: זו אגב, תופעה שאפשר לראות אותה סוציולוגית בהרבה מאוד מקומות בעולם.
דב חנין: - - - קורית גם בארץ.
דב חנין: אבל חשוב להגיד שזו תופעה מודרנית לחלוטין, זה בכלל לא משהו שקשור לאתיופיה.
דב חנין: באתיופיה לא היה שימוש באלכוהול, אנשים היו מכינים בירה ביתית, זה היה תהליך יוצא דופן, זו לא חברה של אלכוהול.
דב חנין: זה הדבר הכי רחוק מהחברה הזאת.
דב חנין: ולכן אנחנו יכולים לראות איך הכניסה לתוך ישראל מלווה בנורמות חדשות לגמרי שלא היו קיימות קודם לכן, ושהם לא ביטוי לשום דבר שקשור ליוצאי אתיופיה, הם ביטוי לצורה המשברית שהחברה הישראלית במרכאות "קולטת" אותם, וזו הטרגדיה הכי גדולה.
דב חנין: לדבר הזה יש כמובן השלכות מאוד מאוד גדולות.
דב חנין: כשאנחנו מדברים על הדור הצעיר, אנחנו מדברים על אנשים שכל דפוסי הסוציאליזציה שלהם הם במציאות כזאת, של אלכוהול ושל סמים, והיכולת שלהם להתפתח בחברה ולהגיע להישגים שממילא היא לא גדולה בגלל המובלעות האלה שהם נמצאים בתוכן ובגלל כל מנגנוני ההפליה שעדיין קיימים בחברה שלנו, היא מאוד מאוד מוגבלת.
דב חנין: אני, לגמרי כמו זיוה, רואה את מי שאחראי לטיפול בעניין הזה בממשלה.
דב חנין: יש לנו משרד החינוך, יש לנו משרד הרווחה, יש כמובן משרד הקליטה, אם כי אני מאלה שאומר שאחרי כל כך הרבה שנים צריך כבר להפסיק לדבר על קליטה.
דב חנין: הקליטה הסתיימה.
דב חנין: היא היתה מאוד לא מוצלחת.
דב חנין: עכשיו אנחנו צריכים לדבר על שוויון בתוך החברה הישראלית.
דב חנין: יש משרד החינוך, יש משרד הרווחה.
דב חנין: כשאנחנו מדברים על בני נוער אנחנו מדברים על אנשים שבעצם נתנו אותם לחברה, נתנו אותם למדינה, למוסדות חינוך, כדי שהמדינה תטפל בהם, תאפשר להם, תקדם אותם וכדומה.
דב חנין: כפי שהנתונים נראים כרגע נראה לי שמישהו פה לא ממלא את תפקידו בתחום הזה, ואני חושב שצריך לעשות פה שינוי מאוד מאוד גדול.
דב חנין: אז אני מאוד שמח על הדיון הזה.
דב חנין: אני מאוד עצוב על המצב.
דב חנין: אני מקווה שביחד אנחנו נוכל מהדיון הזה לצאת עם מסקנות מעשיות ועם המלצות למשרדי הממשלה ולרשויות המקומיות כדי לעשות כאן שינוי גדול.
דב חנין: אני מתנצל מראש שאני אעזוב את הדיון ממש עוד מעט בגלל הדיונים בוועדות האחרות.
תמר זנדברג: תודה רבה, חבר הכנסת דב חנין, על היוזמה של היום הזה.
<זיוה מקונן-דגו: אני מציעה לכל מי שמשתתף פה להסתובב בפאבים ובמקומות הבילוי כדי לראות את הילדים.
<זיוה מקונן-דגו: אני לא מדברת על צעירים ועל מבוגרים.
<זיוה מקונן-דגו: אני מדברת על ילדים, ולא יוצאי אתיופיה בלבד, כדי לראות את הילדים האלה במיוחד בחופש הגדול, כדי לראות מה שקורה שם.
תמר זנדברג: רק שתדעי, אנחנו בוועדה עוסקים בזה לא מעט.
תמר זנדברג: היום רצינו לשים פוקוס על הקהילה הזו, אבל בהחלט, גם משרד החינוך, עשינו פה דיונים עם סיירות הורים, עם חברות עירוניות, עם - - -, ואנחנו נמשיך לעשות את זה.
תמר זנדברג: את צודקת, המטרה שלנו היא לשים את הקהילה הזו בתוך ההקשר הרחב של החברה הישראלית, אבל גם לשים עליה פוקוס.
תמר זנדברג: הגישה שלנו היא שקודם צריך להכיר את הבעיה כדי לדעת איך להתמודד איתה.
תמר זנדברג: יפית, בבקשה.
<יפית סמואל: שמי יפית סמואל, אני מזכירה במרפאת תחלואה כפולה בנס ציונה.
<יפית סמואל: אני רוצה להוסיף בנושא הזה שאנחנו צריכים לדבר פה על תוכניות מנע, ולא רק על תוכניות טיפול של איך אני גורמת לבן אדם להפסיק עכשיו שתייה וכולי.
<יפית סמואל: צריך לדבר על תוכנית מקיפה יותר, איך אני מונעת מילד שלא התחיל, לא להגיע לשם.
<יפית סמואל: ואנחנו יודעים גם ששיתוף הפעולה לתוכניות הוא לא עקבי.
<יפית סמואל: איך אנחנו עובדים על זה שגם מי שמגיע לטיפול חד פעמי כן יגיע ויתמיד וישתף פעולה.
<יפית סמואל: איך אנחנו מגייסים גם את המשפחה לנושא הזה, ולא רק בשכונות.
<יפית סמואל: לצערנו הרב, בשכונות החלשות והמוחלשות, וגם בשכונות החזקות שיש בהן קהילת יוצאי אתיופיה, מתחברים דווקא לשכונות החלשות, וגם שם אנחנו רואים את התופעה.
<יפית סמואל: אז צריך לדבר באופן מקיף ובתוכנית רחבה יותר גם על תוכנית מנע וגם על התמדה בטיפול.
<אורית שפירו: אני אציג אחר כך נקודות לתוכנית מניעה רחבה.
תמר זנדברג: אביבה, בבקשה.
<אביבה וולף: אני עבדתי הרבה שנים בכל מה שקשור בהתמכרויות ותחלואה כפולה בתל אביב, ובספטמבר הגעתי לנס ציונה, לבית חולים.
<אביבה וולף: ובאמת כואב, זה כאילו עולם אחר, יש תל אביב ומדינת ישראל כנראה.
<אביבה וולף: ושם חזרתי לראות שוב ושוב את ההתמכרויות בקרב חברת יוצאי אתיופיה.
<אביבה וולף: אחרי כמעט 10 שנים של ניסיון אני מרגישה חוסר אונים מוחלט.
<אביבה וולף: אני ביקשתי לדבר כי יש פה הרבה אנשים שעוסקים בתחום, ומבחינתי זו בקשה לעזרה, לשיתופי פעולה, ללמידה, כי אנחנו עושים פרויקטים מאוד גדולים.
<אביבה וולף: שאלתי קודם על הילדים בגילאי 18 עד 40 שנולדו פה, ויפית מתקנת אותי, חלק עוד הגיעו, אבל זה הגיל שאנחנו מטפלים בו, ואלה חבר'ה פשוט נהדרים.
<אביבה וולף: שיא הנימוס והתרבות ודרך ארץ, אין לי איך לתאר.
<אביבה וולף: בדרך כלל התמכרויות זה עם קצת יותר אדרנלין בבדיקות, ומגיעים ההורים, לא הרבה, אבל לפעמים מגיעים, חסרי אונים לחלוטין, לא מבינים בכלל – יפית אומרת לי, אף אחד לא הבין מה דיברת שם.
<אביבה וולף: והם הולכים וחוזרים.
<אביבה וולף: יש כאלה שכבר הצלחנו, שהם כבר לא פסיכוטיים, אני גם לא יודעת כמה מהם חולים, זה גם בכלל עניין תרבותי כל הסיפור הזה, והם נקיים.
<אביבה וולף: ואז הם חוזרים הביתה, ובבית אין לנו בכלל קשר, אין שפה בכלל עם מה שקורה בבית, והם שוב פעם חוזרים.
תמר זנדברג: את מדברת על בית חולים או ביפו?
<אביבה וולף: בבית חולים.
<אביבה וולף: ביפו לא היו אתיופים.
<אביבה וולף: המכורים היחידים שעבדתי איתם זה בנס ציונה, רחובות, ראשון לציון, כל האיזור הזה.
<אביבה וולף: בתל אביב לא היה אחד.
<אביבה וולף: ואין לי איך לתאר את זה כי מגיעים להישגים מאוד טובים, ואין back, אין משפחה, אין קהילה, אין כלום שנמצא שם.
<אביבה וולף: אנחנו מנסות כל הזמן לחשוב איך נעשה, נצא לשטח או לא נצא לשטח.
<אביבה וולף: אנחנו משרד הבריאות, אני לא לטייל מתי שבא לי ולעשות מה שאני רוצה, מסתבר.
<אביבה וולף: אז זה קצת יותר מסובך, ועם טופס 19 זה בכלל ספורט אתגרי ממש.
<אביבה וולף: אבל אני מאוד מתחברת למה שנאמר.
<אביבה וולף: אני מאוד מאמינה שאנחנו גרועים בלקלוט אנשים, ולא ניכנס בכלל לדעות שלי בעניין הזה.
<אביבה וולף: אבל בשורה התחתונה אני באמת לא יודעת מה לעשות עם האנשים האלה, גם כשאני "מנקה" אותם ומייצבת אותם והם מתאשפזים, הם באים למחלקה כל פעם שאני כוננית, 90% מהפניות הן שאני רוצה לישון במחלקה סגורה פסיכיאטרית כי אין לי איפה להיות.
<אביבה וולף: בגלל זה זו תחלואה כפולה.
<אביבה וולף: הם מתקשרים אליי בערב, זה מטורף.
<אביבה וולף: זה פשוט מטורף.
<אביבה וולף: זה לא נורמלי.
<אביבה וולף: אני מתחילה את המלחמות, אתה לא תישן במחלקה סגורה.
<אביבה וולף: מה אתה נורמלי?
<אביבה וולף: תבוא לפה כל יום, ננסה הוסטל, סל שיקום, מתחיל סרט, עד כשתגיע לסל שיקום בינתיים איפה הוא יהיה.
<אביבה וולף: אני פה בשביל שנמציא משהו חדש כי זו אוכלוסיה אחרת, זו תרבות אחרת, אני לא מבינה בזה יותר מדי.
<חגי ברוש: בגלל זה דיברת איתי על קרית - - -
<אביבה וולף: כן, כבר צלצלתי לחגי, בוא, יש לי איזשהו רעיון, בוא נראה.
<אביבה וולף: אבל אני משרד הבריאות, זה מורכב, מסתבר.
תמר זנדברג: מה רצית לעשות?
<אביבה וולף: היתה לי פנטזיה כזו, שכמו שהיה תחנה מרכזית בתל אביב, חסר כאלה חורים אצלנו?
<אביבה וולף: ללכת לשטח, לעשות ריצ'ינג אאוט לחבר'ה האלה.
<אביבה וולף: אני באה מהפסיכיאטריה, לא הבנתי כלום בסמים.
<אביבה וולף: הדרך שיצרתי קשר זה כשהסתובבתי ברחובות וישבתי איתם על הרצפה והבנתי מה הם מדברים.
<אביבה וולף: כל זמן שהייתי רופאה במגדל השן, זה לא עבד.
<אביבה וולף: וברגע שאתה בשטח, הם באים מסטולים, שותים קפה, אוכלים סנדביץ', סבבה לגמרי, אין שום בעיה, אפילו מתקצבים את זה במשרד, ובסוף איך שהוא נתפס, גם אחד, שניים, שלושה, לאט לאט זה תופס תאוצה.
<אביבה וולף: אבל זה פרויקטים לא הגיוניים, אז כשלא היה רפורמה היה יותר קל.
תמר זנדברג: אז מה אתם רוצים לעשות?
תמר זנדברג: להקים איזשהו מרכז?
<אביבה וולף: לא, זה עוד לא מדובר.
<אביבה וולף: זה אני עם השטויות שלי.
תמר זנדברג: תנסחי את זה במובן של מה צריך.
תמר זנדברג: לא נתפוס אותך במילה.
<אביבה וולף: לדעתי, הצורך הוא לצאת לשטח, להיות הרבה בשטח, להיות עם המשפחות, להיות מלווים באנשים שמבינים את התרבות כמו שצריך.
<אביבה וולף: יש כאלה שמתיימרים להבין, לא כזה.
<אביבה וולף: מישהו שגם יודע לחשוב התמכרות, גם תרבות, ממש לעשות את כל העבודה הזו, כמו שעשו בתחנה מרכזית בתל אביב.
<אביבה וולף: כל הספקטרום.
<אביבה וולף: שם זה הרבה קומפלקס PTSD, וכל מיני כאלה, אז אתה הולך עם צוותים כאלה.
<אביבה וולף: פה כבר גם יש את כל הברדק – צוותים, גם שטח, גם משהו ספציפית במשפחות ממש, שצריך לחזק את המשפחות מאוד מאוד מאוד.
<אביבה וולף: לא יכול להיות שבן אדם אחד אצלנו בכל בית החולים ירוץ בשביל לתרגם.
<אביבה וולף: זה לא אמיתי.
<קריאה: בהתנדבות.
<אביבה וולף: הכול בהתנדבות.
<אביבה וולף: את זה היא יודעת.
<אביבה וולף: אצלנו הכול בהתנדבות.
<אביבה וולף: וכמובן החבר'ה האלה, שאם אני לא רוצה לאשפז אותם במחלקה פסיכיאטרית פעילה, סגורה, כי אלוהים יודע למה הוא רוצה, אז למצוא איזושהי חלופה.
<אביבה וולף: המצב לדעתי ממש מזעזע, ואלה ילדים ממש טובים, זה לא עבריינים.
<אביבה וולף: אין את הבלגנים האלה שאני רגילה אליהם בהתמכרויות.
<אביבה וולף: פשוט נקרע הלב.
<אביבה וולף: אם למישהו יש רעיונות - - -
תמר זנדברג: תודה, אביבה.
תמר זנדברג: אומנם שמענו רק שתי זוויות שנתנו תמונה מצד אחד קשה וכואבת, מצד שני מאוד נוקבת ואמיתית.
<ווגאי טבג'ה: תודה על הדברים.
<ווגאי טבג'ה: תמיד יותר קל כשמישהו מהקהילה אומר את זה וזה עובר הרבה יותר, וזה באמת החוויות שאנחנו גם חווים.
<ווגאי טבג'ה: כל דבר שתיארת פה, אמרנו, כן, כן, כן.
<ווגאי טבג'ה: התחלתי מהתרבות כי חשוב להבין, לפני כן לא נוכל להתקדם.
<ווגאי טבג'ה: כפי שחבר הכנסת אמר, בנושא של דפוסי השימוש באלכוהול וסמים בקהילת יוצאי אתיופיה, באתיופיה זה לא היה קיים, זה לא משהו שאנחנו הבאנו אותו.
<ווגאי טבג'ה: זה משהו שאנחנו נתקלנו בו, ואנחנו נמצאים במקום, כפי שזיוה אמרה, מאוד מאוד בעייתי בעיקר כשמדובר בדורות הבאים.
<ווגאי טבג'ה: אנחנו מעבירים את המסר לכל אנשי המקצוע, גם אם הם יוצאי אתיופיה וגם אם הם לא – זה בעצם לדעת קודם כל, מה היו דפוסי השימוש, איך בעצם השתמשנו בטלה.
<ווגאי טבג'ה: היה אלכוהול, משקה אלכוהולי, אבל הוא היה הרבה יותר ביתי, הרבה יותר מפוקח, הקהילה פיקחה על זה.
<ווגאי טבג'ה: זאת אומרת, אם היה מישהו שיכור, אז היה על זה פיקוח, היה על זה מסר מאוד מאוד חשוב שהעבירה הקהילה ואותו בן אדם - - - אנחנו לא מכירים את עולם התוכן של התמכרויות, של טיפול, של פנייה לעזרה.
<ווגאי טבג'ה: אלה תחומים שהם מאוד חדשים לנו.
<ווגאי טבג'ה: אלכוהול היה תחת פיקוח והוא היה מופנה למבוגרים, לילדים כמעט לא היתה נגיעה.
<ווגאי טבג'ה: הנוער לא נגע בזה בלי אישור של ההורים.
<ווגאי טבג'ה: מאחר שהאימא היתה אחראית על המטבח, אף אחד לא נכנס.
<ווגאי טבג'ה: ולכן הכול היה בפיקוח והכול היה סגור.
<ווגאי טבג'ה: כשאנחנו באנו לפה הכול השתנה.
<ווגאי טבג'ה: זה לא משהו שאנחנו הבאנו, זה לא משהו שהיה חלק מהתרבות שלנו.
<ווגאי טבג'ה: נכון שהשתמשנו באלכוהול למען גיבושים קהילתיים כמו אירועים משפחתיים, כמו זריעה וקצירה, חגים וכדומה, שבהם הקהילה עבדה ביחד והיתה ביחד.
<ווגאי טבג'ה: אנחנו מכירים את השתייה או את השימוש בסמים כתרבות הפנאי, לשם הנאה, להעביר זמן.
<ווגאי טבג'ה: ולכן אלה דברים מאוד מאוד חדשים.
<ווגאי טבג'ה: בכלל, כשאנחנו מדברים על סמים זה משהו שאנחנו לא מכירים.
<ווגאי טבג'ה: בשפה עצמה יש לסמים פה במדינת ישראל המון שמות.
<ווגאי טבג'ה: זה דברים שאנחנו כקהילה לומדת להגיד – סמי פיצוציות, מה זה סמי פיצוציות, מה זה קנאביס.
<ווגאי טבג'ה: נכון, כפי שפרופ' יוסי הראל אמר, אנחנו באמת לא עוברים מעבר לחשיש וסמי פיצוציות, למזלנו הטוב, כי אלה הסמים הזולים יותר, הנגישים יותר, וגם כשמופנים אלינו מטופלים כשאנחנו עושים את הייעוץ ואת הקישור הראשוני כמעט אין לנו סמים של הזרקות וסמים הרבה יותר קשים.
<ווגאי טבג'ה: כמעט ולא.
<ווגאי טבג'ה: יש לנו את סמי הפיצוציות ובעיקר אלכוהול.
<ווגאי טבג'ה: המחלה הכי גדולה של הקהילה זה אלכוהול, בגלל הזמינות שלו, בגלל שאצלנו כקהילה הכנסת אורחים היא מאוד חשובה בבית אבא.
<ווגאי טבג'ה: אם אצל ההורים שלי מגיע מישהו, לא נהוג לכבד אותו במים - - -
תמר זנדברג: בואי נתקדם טיפה, כי אני חושבת שלא מעט זמן בתוך הישיבה הזאת מיפינו את המצב, בואי נתקדם, אתם כרשות, לפתרונות.
תמר זנדברג: מה זיהיתם, מה אתם מציעים ואז ננסה לשמוע ממשרדי הממשלה האחרים ולהציע פתרון משלנו.
<ווגאי טבג'ה: מ-2008 אחרי הלמידה מהי הקהילה ומהו הבסיס התרבותי של הקהילה, התחילו הכנסת רכזים.
<ווגאי טבג'ה: זה כוח אדם בשטח שהתפקיד שלו הוא לבנות תוכניות ולעשות מיפויים, להתאים תוכניות, להתאים את השפה, להתאים את המנחים, ולחשוף את הסכנות שבשימוש בסמים ואלכוהול, הנגשת המידע.
תמר זנדברג: איפה יש היום בארץ רכזים?
<ווגאי טבג'ה: כיום יש ב-24 יישובים רכזים בתוכנית עבודה.
<ווגאי טבג'ה: יש לנו עוד שישה יישובים שהם רק עם תוכנית עבודה - - -
תמר זנדברג: כלומר, היום יש 24 יישובים שיש בהם רכזים דוברי אתיופית?
<ווגאי טבג'ה: דוברי אמהרית או תיגרינית - - -
תמר זנדברג: ויוצאי אתיופיה בעצמם?
<ווגאי טבג'ה: כן.
<ווגאי טבג'ה: כדוגמת שתי החברות שלי שיושבות פה.
תמר זנדברג: מאיפה אתן?
<תמר וודו: אני מרחובות.
<מולו אייטגב: אני מאשקלון.
<ווגאי טבג'ה: נושא הנגשת השירות והמידע מותאם תרבותית ושפתית הוא אחד הדברים שאנחנו רואים בו צורך מאוד מאוד חשוב כי השפה לא ידועה.
<ווגאי טבג'ה: כמו שהיא תיארה את כל התחום של הטיפול, הקהילה כמעט לא מכירה, זה סלנג חדש, זו שפה חדשה, זה סגנון חדש, וצריך ללמד אותו.
<ווגאי טבג'ה: וזה אחד הדברים שאנחנו כן מנסים לעשות.
<ווגאי טבג'ה: חלק מהתפקיד שלנו הוא לתת הכשרות לאנשי מקצוע בנושא - - - איך לעבוד עם קהילת יוצאי אתיופיה בתחום הזה, מה זה לגייס אותם, להביא אותם, לעזור להם, לשמור את אותו מכור "נקי", שמור ושלא ידרדר, וכמובן בנושא של איתור צרכים.
<ווגאי טבג'ה: מאוד מאוד חשוב לנו לשתף את הקהילה באיתור הצרכים בבניית התוכנית יחד עם השותפים השונים ביישובים.
<ווגאי טבג'ה: אנחנו לא עובדים ללא שותפים ביישובים.
<ווגאי טבג'ה: כל התוכניות האלה מסונכרנות יחד עם היישובים, אם זה ערבי קהילה, אם זה עבודה מול השמגלות או הקייסים המנהיגים הרוחניים, כל אלה ייעשו יחד עם השותפים ומאוד מאוד חשוב לנו לעבוד על נקודות החוזק של הקהילה.
<ווגאי טבג'ה: למשל מודלינג, אחד הדברים החשובים בקהילה.
<ווגאי טבג'ה: אנחנו עובדים על זה שההורים ייקחו את המושכות ויהיו מודל, דוגמה אישית.
<ווגאי טבג'ה: ברגע שאתה דוגמה אישית אתה גם יכול לדרוש מהילדים.
<ווגאי טבג'ה: בתוכניות שלנו אנחנו לא עושים הבדלה.
<ווגאי טבג'ה: מבחינתנו, ביישוב מסוים גם יוצאי אתיופיה ולא יוצאי אתיופיה, התוכנית תיבנה ביחד ואנחנו שמים דגשים.
<ווגאי טבג'ה: אנחנו שמים דגש בבניית התוכניות לעליות השונות, לשפה, לקושי, לרקע המשפחתי, וכל אלה יהיו חלק מתוכנית העבודה שלנו.
<ווגאי טבג'ה: כמובן, כל הנושא של פיתוח מנהיגות ומצוינות.
<ווגאי טבג'ה: הרכזים אצלנו עוברים הכשרות כל הזמן על מנת לתת להם כלים לעבודה וכמובן שזה יהיה להם קרש מקפצה לתפקידים הבאים.
<ווגאי טבג'ה: הנגשת המידע והשירות על קהילת יוצאי אתיופיה לחברה הישראלית או להיפך, הנגשת התרבות הישראלית לתוך הקהילה האתיופית בנושא דפוסי השימוש בסמים ואלכוהול.
תמר זנדברג: בינתיים הדבר המרכזי שאני רואה פה, וזה דבר ממש לא מבוטל שהרשות עושה – יש לכם 24 רכזים ביישובים שאני מניחה שהיישובים מופו לפי הצרכים של הקהילה, כאשר עיקר הפוקוס של עבודת הרכזים האלה, כי שמענו כאן כרגע שתי זוויות שבהן מאוד נדרשת עבודה.
תמר זנדברג: האחת, זה בטיפול בקהילת מכורים, וראינו שיש כאן
תמר זנדברג: שכיחות גבוהה יותר ויש כאן איזושהי בעיה בקהילה הזו.
תמר זנדברג: הנה, יושבת כאן רכזת מרחובות, בית חולים נס ציונה.
תמר זנדברג: אני מניחה שהרבה מהמטופלים שלכם מרחובות כי יש שם קהילה של יוצאי אתיופיה, אז כבר אני חושבת ששווה להדק פה את הקשר כדי לראות מה אפשר ביחד לעשות בקהילה, איפה שנמצאים המכורים, המטופלים, בבית חולים, או באיזשהו מרכז יום או מרפאה או מקום אחר.
תמר זנדברג: אבל חוזרים לקהילה ואיך הם מנהלים שם את חייהם כמכורים נקיים, כאנשים בקבוצת סיכון או משהו כזה.
תמר זנדברג: והדבר השני זה המניעה, החינוך וההסברה, וה"תפיסה" במרכאות של בני נוער וצעירים פה בשלב הגינה הציבורית, בשלב המכולת כמו שתואר כאן, והדברים האלה.
תמר זנדברג: מהניסיון שלכם, הפוקוס של עבודת הרכזים האלה הוא שניהם?
תמר זנדברג: הוא יותר זה?
תמר זנדברג: איפה אתן רואות את העבודה?
תמר זנדברג: איפה אתן רואות את הקשיים?
תמר זנדברג: שמענו כאן מציאות בעייתית, זאת אומרת, יש פה עוד עבודה לעשות.
תמר זנדברג: אולי תנסו לתאר לנו איפה נמצאת העבודה שלכן היום ואיפה אתם מרגישות צורך נוסף, צורך בעוד תקציב, בעוד רכזת כמובן, עוד משהו שחסר בעבודה שלכן.
תמר זנדברג: איפה אתן רואות את האתגר.
<מולו אייטגב: התוכניות של הרשות למלחמה בסמים ואלכוהול זה תלוי תרבות ורגישות תרבות, והתוכניות נבנות משלב ההורים, קהילה, ערבי קבילה, נוער וצעירים.
<מולו אייטגב: אני מאוד מתחברת למה שאמרת, זיוה.
<מולו אייטגב: נכון, אנחנו רואים את זה, אני משוטטת בעיר ואני רואה את כל הנושא של אלכוהול בקרב בני נוער.
<מולו אייטגב: אנחנו עושים את כל המיטב למנוע את השוטטות הזו בקרב בני נוער וצעירים שאנחנו רואים בפיצוציות, והבלדרים, הילדים הקטנים מכיתות ו', שמעבירים מנקודה לנקודה.
<מולו אייטגב: כשאנחנו רואים את זה בשטח, זה עצוב מאוד, אבל אנחנו נלחמים יום יום, כל רכזי המניעה - - -
תמר זנדברג: את מדברת על סמים?
<מולו אייטגב: כן, בלדרות זה סמים שילדים מעבירים מנקודה לנקודה.
תמר זנדברג: במצגת שיוסי הציג, מצד אחד, יוסי הראה לנו מצב שבו אלכוהול וקנאביס זה השכיחות הגבוהה יותר בקרב הקהילה ובמיוחד הצעירים.
תמר זנדברג: מה שגם אביבה אומרת וגם מה שאתן אומרות, ובעצם גם סמי פיצוציות - - -
<מולו אייטגב: על סמי פיצוציות אני מדברת, הבלדרות שאני מדברת, שהם משליכים ממקום למקום, וככה בעצם הם מתחילים לטעום, להשתמש, וככה הם גדלים.
תמר זנדברג: אלה שאת רואה זה בעיקר סמי פיצוציות?
<אביבה וולף: בפיצוציות בגלל שקנאביס הוא יותר יקר.
<אביבה וולף: לקנאביס הם עוד לא מגיעים או שמהר מאוד נגמר הכסף ואז הם עוברים לפיצוציות, ואז הם מגיעים אליי.
<מולו אייטגב: הנוער מגיע למה שיותר זול.
<אביבה וולף: זה נדיר שאני רואה קנאביס.
<אביבה וולף: הם כולם עם הפיצוציות.
<מולו אייטגב: הרשות למלחמה בסמים עושה ככל יכולתה להילחם בדברים האלה, וגם מתקיים ברמה של הורים, ילדים, נוער, צעירים, עושים כנסים, הרצאות.
<מולו אייטגב: אנחנו מגייסים את הקייסים והשמגלות כדי שיהיו שגרירים בתוך הקהילה, ולהביא למודעות את כל - - -
תמר זנדברג: מה חסר מבחינתך?
<מולו אייטגב: קודם כל חסר תקציב.
תמר זנדברג: כסף זה אמצעי.
תמר זנדברג: אם היה כסף, מה היית עושה?
<מולו אייטגב: אנחנו עושים תהליך, אנחנו מגייסים אותו, שולחים אותו לטיפול, ובסופו של דבר הוא חוזר לבית שלו, ואז קשה לו מאוד להחזיק את עצמו שם.
<מולו אייטגב: עדיף לתת לו אלטרנטיבה אחרת, שלא יחזור לאותו מקום.
<מולו אייטגב: כי אם הוא חוזר לאותו מקום, הוא חוזר להשתמש, לצערי, אחרי ה"ניקיון" שהוא עשה.
<קרן רוט איטח: זה עניין של גישה, להחזיר אותו הביתה.
<קרן רוט איטח: אולי צריך לעזור להורים לדעת לקלוט אותו ולתמוך בו, ולא להוציא אותו.
<תמר וודו: הרבה מהמטופלים לא חוזרים ליישוב שהם היו גרים בו.
<תמר וודו: הם הולכים ליישובים אחרים בתקווה לבנות חיים חדשים.
<תמר וודו: אני אוסיף למה שמולו אומרת לגבי ההורים.
<תמר וודו: הם חסרי אונים, הם לא יודעים איך להתמודד עם כל המצב של הטיפול, הם לא יודעים מה זה הטיפול בעצם, במה זה כרוך.
<תמר וודו: הם חושבים שבן אדם מכור יכול לקחת כדור ולהתרפא מזה, ובזה נגמר, וזה מתקשר לקהילה שחוזרים לאירועים וחלילה זה חוזר לעצמו.
<תמר וודו: יש ממשק כמובן בין הרכזים לבין המקומות הטיפוליים, לא רק המניעה עצמה.
<תמר וודו: אני רוצה להתייחס לעניין דרכי חינוך של ההורים.
<תמר וודו: בעצם ככה אני מרגישה בשטח.
<תמר וודו: הם מרגישים שנלקחה מהם הסמכות, והם אומרים שאם היו שומרים את דרכי החינוך שלהם מאתיופיה ועל זה היו מוסיפים להם את הדברים החדשים, יכלו לחנך את הילדים שלהם גם בשפה האמהרית, הם לא חייבים לדעת את השפה העברית בשביל לחנך ילדים.
<תמר וודו: והיום הם חסרי אונים ופוחדים מהילדים, הילדים עושים מה שהם רוצים.
<תמר וודו: הם קונים, עושים מה שהם רוצים.
<תמר וודו: ויותר מזה, הם נמצאים בתוך השכונות שיש בהם עבריינים, והעבריינים מציעים להם דברים טובים יותר ממה שהם יכולים לקבל מכל גורם אחר, וזו ההתמודדות שלנו מול כל אותם גופים שפועלים בתוך השכונות.
תמר זנדברג: נציגת משרד ראש הממשלה, בבקשה.
<סיון גולדשטיין הבר: שלום, שמי סיון גולדשטיין הבר, ואני בתוך מטה היישום של התוכנית הממשלתית לשילוב יוצאי אתיופיה במשרד ראש הממשלה.
<סיון גולדשטיין הבר: התוכנית הממשלתית מתוקצבת במעל 150 מיליון שקל בשנה, וחלק מהדברים שפורטו פה שייכים לתוכנית שנבנתה בשיתוף ציבור, בעצם נבנתה התשתית הערכית של התוכנית שמטרתה לשלב את יוצאי אתיופיה וגם לשנות את תפיסת המדיניות במדינה, להוציא ממשרד הקליטה את האחריות על יוצאי אתיופיה הוותיקים היות והם אינם עולים חדשים, ולהעביר את האחריות לכלל משרדי הממשלה.
<סיון גולדשטיין הבר: בתוך זה, הרבה ממה שנאמר פה, יש תוכניות שונות במשרדים השונים.
<סיון גולדשטיין הבר: כאן דיברנו הרבה על מה שקורה ברשות למלחמה בסמים, אבל בהקשר לדברים שנאמרו יש גם שוטרים קהילתיים בתוך השכונות, יש תוכניות לליווי משפחות במשרד הרווחה שאולי עוד מעט יפרטו עליהם, יש תוכניות מניעה עם משרד החינוך, ומהבחינה הזאת נדרשת עבודה של תכלול המענים האלה וחיבור ביניהם כדי להפוך את המעשה הזה לאחד.
<סיון גולדשטיין הבר: מבחינת מטה היישום יש את הוועדה הבין-משרדית שבה יושבים כלל הגופים שמתעסקים בתוכניות הממשלה.
<סיון גולדשטיין הבר: ואנחנו בשלבי בנייה של הנהלים לרשויות המקומיות כדי שברשות המקומית ידעו את כלל התוכניות שהרשות קיבלה ממשרדי הממשלה השונים, ויתכללו אותם ביחד עם תוכניות קיימות כי מן הסתם יוצאי אתיופיה כאזרחים זכאים להשתמש גם בתוכניות קיימות ולא בתקציבים שהם ייחודיים ליוצאי אתיופיה.
<זיוה מקונן-דגו: זה חידוש.
<סיון גולדשטיין הבר: אנחנו בשיחה מתמשכת.
<סיון גולדשטיין הבר: זה לא חידוש.
<סיון גולדשטיין הבר: הרעיון הוא שבקרוב יקומו צוותים בתוך הרשויות המקומיות כדי שכלל הגורמים הרלוונטיים ברשות יוכלו לשבת למשל על נושא כזה, ולהגיד, רגע, מהרווחה יש לנו ככה, ומהחינוך ככה, ומהמשרד לביטחון הפנים ככה, ותוכניות נוספות כאלה, ובואו נראה איך אנחנו הופכים את הדבר הזה לדבר שהוא אחד.
<סיון גולדשטיין הבר: אז נשמע מה עוד משרדים כוללים.
תמר זנדברג: מכיוון שאולי תצטרכי לצאת, אני מנצלת את ההזדמנות להעביר אליכם, למטה, מסר מאתנו, מהוועדה.
תמר זנדברג: המנדט שלנו פה הוא סמים ואלכוהול.
תמר זנדברג: אני כחברת הכנסת, בלי קשר לוועדה הזו, השתתפתי בזמנו, היום הזה הוא גם שנתיים למחאה, היו כאן המון דיונים, גם ליווינו את הצוות הבין-משרדי שהוקם והגיש את ההלצות שלו, ואני מניחה שמתוקף זה המטה שלכם הוקם ומתכלל את העבודה.
תמר זנדברג: לנו יש התמחות בנושא של סמים ואלכוהול, מבחינת ההתמכרות והטיפול בהתמכרות, לרבות השיקום, וכן בתחום של מניעה ומניעת כניסה לשימוש על ההכרה של המאפיינים של השימוש.
תמר זנדברג: וכפי שאת רואה, אנחנו שמים דגש על אוכלוסיות מיוחדות ברגישות, כמו קהילת יוצאי אתיופיה, כמו הערבית וכמו אחרות.