GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמר זנדברג: וכמה אנשים בכל רגע נתון ממתינים?
<מירה כהן: 25.
<מירה כהן: אני מדברת על שילוב.
אבי דיכטר: תחלואה כפולה.
תמר זנדברג: יש נשירה מההמתנה?
אבי דיכטר: ברור.
תמר זנדברג: כלומר לצורך העניין אם הייתה יותר יכולת לתת מענה אז הייתה פחות נשירה.
תמר זנדברג: כלומר זה לא רק ההמתנה, זה גם העובדה שאנשים הולכים לאיבוד בדרך כשהם ממתינים.
<מירה כהן: יש אנשים שפונים שהם לא מתאימים, שהם כן תחלואה כפולה, אבל או שהם במצב פסיכוטי פעיל והם לא יכולים להתקבל כי זה לא בית חולים, או שהם יכולים להיות במצב קוגניטיבי לא טוב, או שהם יכולים להיות במצב שהמשפחה נורא נורא רוצה, אבל הם לא רוצים.
<מירה כהן: אני לא מדברת על אלה, אני מדברת על אלה שכן רוצים וכן יכולים, אבל אין מקום ואנחנו לא יכולים לקבל אותם.
<מירה כהן: יש גם את זה.
<מירה כהן: לבנות אנחנו כמעט לא נותנים להמתין, כלומר אם יש בחורה שרוצה אנחנו שולפים אותה, לוקחים אותה ושמים אותה.
<מירה כהן: אם יש גבר, זה קצת יותר מורכב.
<ורד נצר: חשוב גם לציין שאנחנו המסגרת היחידה לנשים עם תחלואה כפולה.
<מירה כהן: כקהילה.
אבי דיכטר: עוברים לאולגה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אני אקצר.
<אולגה בן אדיבה-חדד: שמי אולגה בן אדיבה, אני עובדת סוציאלית וקרימינולוגית במקצועי.
<אולגה בן אדיבה-חדד: משנת 87' עובדת בתחום התמכרויות.
<אולגה בן אדיבה-חדד: שלא כמו מירה, אני מנהלת את קהילת הר טוב רק כשנתיים וחצי, אבל בעברי עבדתי גם במשרד הבריאות, ניהלתי מרכז יום לנוער, אשפוזית, עברתי את כל הרצף בעצם.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אני חושבת שמירה נתנה כבר תמונה, אתם כבר מכירים מה זה קהילה טיפולית, אבל אני כן רוצה להגיד שני דברים לגבי נושאים שכבר נידונו פה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אני רגילה להתייחס להתמכרות כהפרעה שיש לה מרכיבים גם ביולוגיים, גם פסיכולוגיים וגם סוציאליים.
<אולגה בן אדיבה-חדד: היום הטרנד בספרות הוא דווקא כיוון פסיכיאטרי כמחלה עם היבטים כרוניים, עם כל הכניסה של התחליפים של סובוטקס וסובוקסון וכל התכניות החדשות, ממש אני מרגישה במאמרים דחיפה לכיוון דווקא הביולוגי.
<אולגה בן אדיבה-חדד: זה לגבי הדיון שהיה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: מבחינת אתגרים, אצלנו פרט לאתגרים שמירה ציינה אני מרגישה שהנושא של ההתמודדות עם נפגעי סמי פיצוציות הוא תחום שאנחנו עדיין לא ממש - - - כלומר אלה חבר'ה שמגיעים לא פעם לקהילות אחרי שהם עברו איזה שהוא התקף פסיכוטי, אבל הם לא מוגדרים כתחלואה כפולה ובאמת במהלך החודשים הם מתאוששים.
<אולגה בן אדיבה-חדד: לא פעם הם מגיעים לקהילה אחרי שהם היו מאושפזים חודש, חודש וחצי ואין לך כל כך עם מי לדבר.
<אולגה בן אדיבה-חדד: זה לוקח המון זמן וגם לנו זה אתגר ללמוד לטפל בהם ולתת להם מענים מותאמים.
<אולגה בן אדיבה-חדד: בדרך כלל הם נמנים עם הצעירים מבין הדיירים, שזה גם כשלעצמו אתגר.
<אולגה בן אדיבה-חדד: המאפיין היותר ייחודי של קהילת 'הר טוב', בנוסף אולי למה שנעשה ב'אילנות' זה באמת הנושא של תעסוקה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: בעקבות זה שאנחנו ממוקמים באזור תעשייה הר טוב ליד בית שמש ומוקפים בכל מיני מפעלים נוצרו קשרים ענפים ברמה של מעסיקים ידידים אפילו, גם אם הם לא מוגדרים ככה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אנחנו עושים שימוש רב בכל הסביבה מבחינת תעסוקה ובשלבים די מוקדמים של הטיפול אנחנו מתחילים להוציא בצורה ספורדית, יום פה יום שם, אנשים לעבוד כדי שבאמת יטעמו את הנושא של עבודה ואז מאוד מאוד קל כשהם מגיעים לשלבים מתקדמים, כמו שלב ג', שזה כבר שלב שהם אמורים להיקלט לעבודה, מאוד קל לנו לשלב אנשים במשרות מלאות ואז הם יוצאים להוסטל וכבר יש להם תעסוקה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: כפועל יוצא מזה המון בוגרים נשארים באזור, הם שוכרים דירות בבית שמש, אחרי שהם עוברים את כל התהליך, יש קהילת בוגרים מאוד מאוד גדולה גם מסביב ל - - - והם ממשיכים לעבוד במפעלים באזור.
<אולגה בן אדיבה-חדד: יש המון המון קשר עם הבוגרים מבחינתנו.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אני רק רוצה להגיד כמה מילים על הוסטל 'אביבים' שהוא הוסטל ייחודי , שהוא גם לדרי רחוב וגם לנפגעי התמכרויות אחרי שהם עברו טיפול.
<אולגה בן אדיבה-חדד: זה הוסטל שמה שמייחד אותו זה שזה הוסטל לשיקום תעסוקתי, כלומר אלה חבר'ה שאיך שהם מגיעים, תוך יומיים-שלושה הם משולבים בעבודה במשרה מלאה מהבוקר עד אחר הצהריים וכל התכנית הטיפולית שלהם מתבצעת אחרי הצהריים, כלומר כל השיחות והקבוצות, אחרי שהם חוזרים מהעבודה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אוכלוסיית דרי הרחוב היא גם אוכלוסייה שאנחנו לומדים אותה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: אני יכולה להגיד שרובם הם גם נפגעי התמכרויות ובעיקר בעיקר אלכוהול, אבל יש להם נתונים ייחודיים משלהם, בעיקר אלה שבאמת חיו הרבה שנים ברחוב.
<אולגה בן אדיבה-חדד: יש להם קושי מאוד מאוד גדול לשתף פעולה עם טיפול, יש להם כל מיני דפוסים של עבריינות והם מתבודדים ומאוד מאוד קשה להגיע אליהם.
<אולגה בן אדיבה-חדד: ומה שעולה המון, את שאלת לגבי גילאים, יש שם חבר'ה בני 64, בני 67, אלה אנשים גם עם תחלואה פיזית מאוד גדולה, שנים של הזנחה שהם חיים ברחוב נותנות את אותותיהן.
<אולגה בן אדיבה-חדד: הפטיטיס C, נשאי HIV לא מעטים, מוגבלויות פיזיות, כל מיני נכויות ואנחנו צריכים לעשות שמיניות באוויר כדי באמת גם לשלב אותם בתעסוקה וגם לנסות להביא אותם לאיזה שהוא מקום שהם יכולים לצאת לחיים עצמאיים.
<אולגה בן אדיבה-חדד: זה לא פשוט, היום המסגרת הזו מוגדרת עד שנה ויותר ויותר אנחנו נתקלים בקושי לשחרר אותם, לאן הם יילכו ואיך הם ינהלו את עצמם.
<אולגה בן אדיבה-חדד: העמותה היום ניגשת למכרז של דירות לוויין, שאולי יוכלו לתת מענה לחלק מהאנשים אחרי שהם מסיימים את הטיפול.
<אולגה בן אדיבה-חדד: החלק של ההתמכרויות בהוסטל 'אביבים', הם רובם חבר'ה שמגיעים מבתי סוהר שעברו טיפול בבית סוהר, בכלא חרמון, כלא צלמון, עברו סוג של קהילה טיפולית והם מגיעים לעשות את השלב של השיקום התעסוקתי אצלנו.
<אולגה בן אדיבה-חדד: היום אנחנו גם לומדים לשלב בין שתי האוכלוסיות, שיש שם ממשקים, אבל יש גם המון שוני, דרי רחוב לא בהכרח בעלי דפוסי עבריינות.
<אולגה בן אדיבה-חדד: היה קושי לשלב ביניהם, אבל אנחנו לומדים את המאטריה הזאת וזו גם מסגרת שהולכת ומתפתחת עם השנים, גם מבחינת מספר הדיירים שאנחנו קולטים וגם מבחינת התשומות שאנחנו משיגים להם.
<מירה כהן: אני חושבת שאחד הדברים המשמעותיים זה שהיום המטופלים מקבלים מגוון תכניות טיפוליות שונות שמותאמות לצרכים שלהם.
<מירה כהן: אם פעם בקהילה רוב המטופלים היו דומים וכולם היו מקבלים את אותו דבר, אני חושבת שהיום יותר ויותר אתם תראו, גם במרכזים וגם במסגרות, שלכל אוכלוסייה יש תכנית ייחודית, טיפול שהוא שונה, צוות שלמד והוכשר בהתאם לתכנים.
<מירה כהן: זה מאפשר להם סיכוי ונותן להם את המענים שבאמת הם צריכים אותם בהתאם.
<מירה כהן: אני מציעה שנראה מטופלים קצת.
תמר זנדברג: כן, יש לנו בדיוק 35 דקות עד שמירב חייבת לצאת.
מירב בן ארי: האמת שיש לי פחות זמן, אבל בואו נעשה דבר כזה, אנחנו צריכים ללכת למטופלים?
<מירה כהן: לא, הם פה, מחכים.
תמר זנדברג: אז מקסימום אחרי זה נעשה סיור.
אבי דיכטר: אבל לי חשוב שמירב תשמע את הנושאים שאני רוצה להמליץ לכם לעסוק בהם.
תמר זנדברג: אז תגיד אותם עכשיו עד שהם ייכנסו.
<מירה כהן: תגיד אותם רק בראשי פרקים ואחר כך תאריך.
אבי דיכטר: אני אשתדל.
אבי דיכטר: גם בדרך, בסיור, נוכל לדבר עליהם.
תמר זנדברג: אין בעיה, תגיד אותם עכשיו בראשי פרקים ואחר כך נפרט.
אבי דיכטר: יש פה שלושה נושאים ששניים מהנושאים הם נושאים שלצורך העניין אני מייצג גם את החברים שלי מהעמותות האחרות שמפעילים קהילות טיפוליות.
אבי דיכטר: הנושא הראשון זה תעריף של מטופל בקהילה טיפולית.
אבי דיכטר: לאורך זמן אנחנו טוענים שאנחנו בקהילות הטיפוליות להתמכרויות, או התעריף למטופל בקהילה טיפולית מקופח מאוד ביחס לשירותים אחרים של משרד הרווחה.
אבי דיכטר: תעריף של מטופל רגיל, אני בכוונה אומר רגיל, כי יש מטופל תחלואה כפולה ויש נשוי, הוא כ-8,100 שקל.
אבי דיכטר: לדעת מנהל השירות להתמכרויות, בדיון עם פורום המנכ"לים של העמותות הוא ציין שמהיכרותו של שירותים אחרים התעריף צריך להיות 14,000 שקלים.
אבי דיכטר: זה אומר שאנחנו מתעסקים בדחוף ובחשוב ואנחנו לא מתעסקים בתשתיות, בעיקר בתשתיות המשאב האנושי.
אבי דיכטר: אנחנו צריכים להשקיע הרבה יותר בצוותים שלנו כדי שהצוותים שלנו ייתנו הרבה יותר.
אבי דיכטר: אני מניח פה נייר עבודה - - -
מירב בן ארי: כמה זמן זה כבר 8,100?
אבי דיכטר: התעריף של קהילה טיפולית תוקצב בזמנו על ידי הרשות למלחמה בסמים עד 98', לדעתי, כשמשרד הרווחה קיבל את הנושא.
אבי דיכטר: משרד הרווחה לקח אותו כמות שהוא, מעולם התעריף הזה לא נבדק, הוא לא נמדד בעלויות ריאליות.
אבי דיכטר: העמותות שעוסקות בהתמכרויות מאוד נאמנות.
אבי דיכטר: היה מכרז עכשיו ב-16', אנחנו נגיד 'בואו נעצור', לא ניגש למכרז.
אבי דיכטר: הרי בדיון נכי נפש בקהילה, מה עשו הגופים?
מירב בן ארי: כן, זה בבג"צ עכשיו.
אבי דיכטר: זה כבר פעם שלישית, הם לא ניגשו שלוש-ארבע פעמים.
אבי דיכטר: בעצם משרד הבריאות שמח שהם ניגשו כי סוף סוף מישהו עזר לו להעלות את התעריף כי התעריף לא היה ריאלי.
אבי דיכטר: אבל מה שעשו שם, עשו ועדה משותפת של הזכיינים ומשרדי הממשלה ואנשי כלכלה ומיפו ובדקו את העלות.
מירב בן ארי: למה ששי לא עושה את זה?
אבי דיכטר: תעזרו לנו לעשות את זה, אולי צריך לעשות פעם אחת.
מירב בן ארי: אבל סליחה שנייה, גם בחולי נפש, אנחנו בעניינים, אבל זו הייתה עבודה מקצועית של המשרד.
אבי דיכטר: יש לי אותה.
מירב בן ארי: בגלל זה אני שואלת אותך למה שאבי - - -
תמר זנדברג: יש עבודה על התעריף שאומרת?
אבי דיכטר: שהם יהיו נכי נפש בקהילה.
תמר זנדברג: לא, פה, במרכזים.
אבי דיכטר: אנחנו יכולים להציג מטעמנו.
אבי דיכטר: אני חושב שיבוא המשרד - - -
תמר זנדברג: אנחנו נבקש מהממ"מ ונעשה דיון אצלנו בוועדה בנושא של עלות התעריף למטופל, שיעשו תחשיב, יבקשו ממשרד הבריאות, יבקשו ממשרד הרווחה והממ"מ יארגן לנו את הנתונים.
אבי דיכטר: מצוין.
אבי דיכטר: אנחנו פה נשמח להשתתף בדיון.
תמר זנדברג: כמובן, ברור, אבל אני אומרת שקודם כל הממ"מ, מרכז המחקר והמידע של הכנסת, יאסוף את המידע, גם מכם, גם מהמשרדים, מאנשי המקצוע, יכין לנו נייר עם הערכה שלו וגם ישווה את זה למטופלים אחרים, אתם תתרמו מהידע המקצועי שלכם.
אבי דיכטר: ברשותך אני אשלח לך את הנייר שנעשה על דיור נכי נפש בקהילה, נייר כלכלי, מלומד, שיש הרבה מה ללמוד ממנו.
תמר זנדברג: אנחנו נגייס את הממ"מ לצורך זה.
אבי דיכטר: הנושא השני קשור לתעריף.
אבי דיכטר: התעריף היום בנוי מכ-20% השתתפות עצמית של המטופל שבאה מקצבת הבטחת ההכנסה או הנכות ויש לנו אחוז תשלום של המשרד.
אבי דיכטר: אנחנו הפכנו להיות הגובים, אנחנו הגובים, אנחנו צריכים להגיש את הבקשה, ל - - -
תמר זנדברג: הנושא הזה עלה אצלנו וטיפלנו בו.
אבי דיכטר: העניין הוא שבסופו של יום יש קושי מאוד גדול בכל התהליך, להגיש את הבקשה, להביא את האישורים, לקבל זכאות מביטוח לאומי, למשוך את הקצבה.
אבי דיכטר: בסופו של יום מי שזוכה במכרז לא מצליח לממש את זה.
אבי דיכטר: אנחנו יוצאים נפסדים, מעבר לזה שאנחנו משקיעים משאבים בלתי נתפסים, אני צריך להשקיע, מזכירות ונהגים ולהוציא את ה - - - זה משהו לא נורמלי.
אבי דיכטר: ההצעה שלנו היא להעביר בבסיס התקציב את הכסף למשרד הרווחה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: לא רק זה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: כל פעם במעמד הזה של משיכת הכסף הדייר בורח, הוא רואה את הכסף והולך.
אבי דיכטר: הוא הולך לקנות מנה.
<אולגה בן אדיבה-חדד: ועכשיו זה ב-12, הופ, הולך.
אבי דיכטר: מה שביקשנו זה להגיש הצעת חוק ואמרו לנו שזה בתהליך ויכול להיות שאתן יכולות - - -
אבי דיכטר: להגיש הצעת חוק שבבסיס התקציב התקצוב שהולך לביטוח לאומי עבור קצבת הבטחת הכנסה לאותם 600 מטופלים בשנה יעבור לרווחה.
תמר זנדברג: זה נושא בעייתי.
מירב בן ארי: כן, בעייתי מאוד.
תמר זנדברג: אנחנו צריכים להילחם על - - -
אבי דיכטר: זה השירות היחיד שזה קורה לו.
תמר זנדברג: זה דבר בעייתי כי יש לך אוטונומיה של המטופלים.
תמר זנדברג: המטופל הוא בן אדם, המדינה לא גוזרת מעל הראש שלו בין מוסדות.
אבי דיכטר: אבל הכסף הולך אלינו, זה ברור לכולם.
תמר זנדברג: גם מבחינת גישה טיפולית, אתה צריך לרצות, וגם אמרנו פה, בסוף המטופל צריך להשתתף מרצון, הוא לא אסיר פה וגם אם הוא יהיה אז אחרי שנה הוא יברח מדלת אחרת, הוא רק יחכה - - -
אבי דיכטר: אבל הכסף לא הולך אליו.
אבי דיכטר: הוא יוצא, מושך ונותן לי.
תמר זנדברג: בסדר, זאת בעיה בפני עצמה, רק הפתרון של זה הוא לא להעביר ישירות אליך, זה פשוט להגדיל את התקציב למסגרות, והמטופל, הוא אזרח, קודם כל, יש לו זכויות אדם וזכויות אזרח לרבות הזכות להבטחת הכנסה, זה עיקרון בסיסי.
תמר זנדברג: יש לזה גם בעיות אחרות במה שאתה אומר, כי, להיפך, יש קהילות שהן מקבלות אליהן את הסכום והן נותנות - - - אוקיי, שמענו.
תמר זנדברג: יש לזה כל מיני היבטים, אני מסכימה שהנושא הוא תקציבי, אבל אני לא בטוחה שזאת הדרך הנכונה.
אבי דיכטר: נושא שהוא קשור לקהילת 'אילנות' בלבד.
אבי דיכטר: אנחנו מזה שנים במאבק עם משרד התחבורה ונתיבי ישראל על סגירת הפרדה בכביש.
אבי דיכטר: כשנכנסתם פניתם ימינה, כשאתם תצאו אתם תפנו רק ימינה, בעבר הצומת היה פתוח.
תמר זנדברג: אתה רוצה - - -
אבי דיכטר: אני לא רוצה, רגע, על הדרך כשסגרו את המפרדה משרד התחבורה ונתיבי ישראל אמרו 'גם נבטל את תחנת האוטובוס, כי אנחנו לא רוצים שהמטופלים יחצו את הכביש'.
אבי דיכטר: אנחנו במאבק משפטי - - -
תמר זנדברג: מה אתם רוצים, שיהיה גשר?
אבי דיכטר: אז הצלחנו במחוזי להחזיר את התחנה לצפון וכרגע אין לנו תחנה לדרום והמטופלים שלנו - - -
<אולגה בן אדיבה-חדד: המטופלים והמשפחות שלהם.
תמר זנדברג: אז מה הפתרון?
תמר זנדברג: מה אתם רוצים שיקרה?
אבי דיכטר: קודם כל צריך לזכור, מה-110 מטופלים יש פה 50% שהם נכים, שלצורך שוויון זכויות הם זכאים לתחבורה ציבורית נגישה.
אבי דיכטר: אז אנחנו רוצים שיחזירו את התחנה לדרום ויאפשרו מעבר בטיחותי.
אבי דיכטר: רמזור, הולכי - - -
תמר זנדברג: לא, אי אפשר - - -
אבי דיכטר: רמזור, הולכי רגל, מנהרה.
תמר זנדברג: זה צריך להיות או תת קרקעי או גשר.
אבי דיכטר: יש פה מנהרה, יש פה מעביר מים, אני באתי והצעתי בדיונים עם משרד התחבורה, רק אין קשב.
אבי דיכטר: אני לא חבר במרכז הנכון, צר לי להגיד את זה.
תמר זנדברג: בסדר, אני אקח את זה על עצמי, יש לנו - - - למשרד התחבורה.
אבי דיכטר: ב-27.7 יש דיון בבג"צ על העניין, אז אני חייב להגיד, יש פה מכתבים שלי, גם לשר הרווחה וגם לשר התחבורה.
תמר זנדברג: זו נקודה מאוד חשובה.
תמר זנדברג: קטנה אך חשובה.
אבי דיכטר: אני אשמח.
תמר זנדברג: מכניסים את המטופלים?
<מירה כהן: יושבת לידנו ש', שהיא מטופלת ביחידת שילוב, בשלב יותר מתקדם.
<מירה כהן: היא תציג את עצמה קצת.
תמר זנדברג: אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת, אני יושבת ראש הוועדה, נמצאת איתנו גם מירב בן ארי, תודה שהצטרפת אלינו.
תמר זנדברג: אני רק רוצה לומר שיש לנו פרוטוקול, הישיבה מוקלטת ומתומללת, אז אפשר לחסות את השם, שהוא יהיה חסוי, הוא יופיע רק בראשי תיבות, או לא יופיע בכלל.
<מירה כהן: מה שאת רוצה.
תמר זנדברג: בפרוטוקול של הישיבה.
<מירה כהן: בפרוטוקול יכול להיות או שם מלא שלך או ראשי תיבות, מה את מעדיפה?
<ש.ד.: ש' נקודה ד'.
אבי דיכטר: ראשי תיבות.
תמר זנדברג: אוקיי, מאה אחוז, אין בעיה.
<ש.ד.: אז קוראים לי ש', אני בת 38, אמא ל-6 ילדים, הגדול בין 17.5, הקטן בן שנתיים.
<ש.ד.: הגעתי לפה לפני כשנה.
<ש.ד.: אם הייתם רואים אותי לפני שנה לא הייתם מזהים אותי, אני הגעתי בן אדם גמור, אפשר לומר שבר כלי, 37 קילו, אנורקסית, לא מאוזנת, סגורה, אפאתית, לא מדברת עם אף אחד, עם כיסוי ראש.
<ש.ד.: התחלתי להשתמש בסמים לפני כשש שנים בערך, סמים קלים מה שנקרא, גראס, מריחואנה, כי לא היה כסף לנייס גאי.
<ש.ד.: בעלי גרר אותי לזה, הוא אמר שזה יעשה לי טוב ואני אפתח ואהיה יותר - - - הדברים יילכו בצורה יותר קלה.
<ש.ד.: האמנתי לו.
<ש.ד.: ככה השתמשתי במשך שש שנים כשאף אחד במשפחה לא יודע, אפילו הילדים לא ידעו, הם ידעו שאבא משתמש, הם לא ידעו עליי כלום, עד שלפני שנה וחודשיים, הייתי אחרי לידה, זאת אומרת לפני שנה וחצי הייתי אחרי לידה של השלישי שלי, קיבלתי דיכאון אחרי לידה, לא ידעתי שאני בדיכאון, זה משהו שנמשך במשך חצי שנה ואחרי זה כמובן השתמשתי וגם שתיתי אלכוהול.
<ש.ד.: תמיד חיפשתי להיות - - - מה שנקרא, לא ראיתי את עצמי בלי סמים ובלי אלכוהול, זה לא היה מצב כזה שקיים ותמיד עשיתי את זה בשושו, בחדר, עם דלת סגורה, כשאף אחד מהילדים לא יודע.
<ש.ד.: הגדולים פה ושם קצת ניסו לגשש, אבל תמיד הסתרתי את זה מהם.
<ש.ד.: בפסח בשנה שעברה פרצה אצלי מניה דפרסיה, התחלתי להשתולל בבית, לרקוד, לעשות דברים מטורפים, חשבתי שאני משיח, חשבתי שבעלי הוא הגואל ושאנחנו באנו לגאול את עם ישראל וכמובן לא אכלתי, לא שתיתי.
<ש.ד.: הוא ראה שאני במצב כזה אז הוא גם לא הביא לי סמים, הוא הביא לי פסיכיאטר הביתה, שניסה להביא לי כדורים ואני סירבתי לקחת את הכדורים.
<ש.ד.: הרווחה הגיעו אליי הביתה, ראו שהבית במצב על הפנים, הייתי שוברת מנורות, חלונות, הבית היה נראה במצב על הפנים, הילדים היו ברחובות.
<ש.ד.: לאחר שבועיים בערך הגיעו אליי לבית אחים מבית חולים פרדסייה בלב השרון עם הוראה של משרד הרווחה לקחת אותי לאשפוז, לבדיקה.
<ש.ד.: הייתי בטוחה שאני אצא מזה, שהכול בשליטה שלי, אבל זה לא היה ככה, הגעתי לאשפוז, שמו אותי במחלקה סגורה חודש.
<ש.ד.: אחר כך עברתי למחלקה פתוחה עוד חודש ואז המשפחה שלי, שלאורך כל הדרך תמכו בי ועודדו אותי וכמובן הילדים לא היו בחזקתי, הרווחה חילקה אותם במשפחה, שניים אצל חמי וחמותי, שניים בפנימיות, אחת אצל ההורים שלי ואחת אצל חברה טובה שלי ולא ראיתי אותם חודשיים, עד שהגעתי לפה לשילוב, לפני כשנה.
<ש.ד.: אמרו לי 'את חייבת מקום שיוכל לשקם אותך, שתוכלי לעמוד על הרגליים, שתוכלי להחזיר את הילדים שלך אלייך, שתהיי בריאה וחזקה, שתוכלי להיות יציבה', משהו שלא היה לי כל החיים.
<ש.ד.: לא האמנתי בעצמי בכלל כשהגעתי לפה, לא האמנתי במקום, לא האמנתי שאני יכולה לשנות את עצמי, הייתי בטוחה שאני יכולה להציל את חיי הנישואים שלי, לשכנע את בעלי שגם כן יעבור גמילה, אבל עם הזמן, בעזרת כמובן הצוות היקר והמטפלת שלי, העובדת הסוציאלית שלי, בשיחות ותמיכה לאורך כל הדרך, לבד בחיים לא הייתי מצליחה לעשות את זה, זה הכול הצוות, התחלתי לאגור כוחות ולרכוש כלים, להתייצב יותר, קיבלתי תפקידים בבית, אם זה ראש צוות פנים, מכבסה.
<ש.ד.: בחודש וחצי האחרונים הייתי גם מתאמת של הבית, זאת אומרת להיות אחראית על כל הבנות, לראות שהכול מתפקד כמו שצריך.
<ש.ד.: החלטתי להתגרש לפני כחצי שנה.
<ש.ד.: הגרוש שלי נמצא באיזה ישיבה בנתניה, הוא משתמש, הוא לא ראה את הילדים כמה חודשים טובים, אבל טוב שכך, הכול לטובה.
<ש.ד.: אז החלטתי להתגרש, לפני שבועיים התגרשתי, בשעה טובה, הורדתי את כיסוי הראש.
<ש.ד.: בהתחלה הילדים קיבלו את זה קצת בהלם, הם לא האמינו שהוא ישחרר אותי כל כך מהר, הם אמרו 'אין מצב, אין סיכוי, בטח זה ייקח חודשים, שנים', אבל איך אומרים אצלנו?
<ש.ד.: הייתה סיעתא דשמיא מטורפת, נס, הכול עבר בצורה חלקה והוא נתן לי את הגט ואני שמחה ומאושרת עכשיו.
<ש.ד.: היום אני נמצאת בשלב ג', אני מתחילה לצאת לעבוד, אני מחפשת עבודה כרגע.
<ש.ד.: אני רואה את הילדים שלי מתחילת הטיפול כל שבועיים, הם מגיעים לפה.
<ש.ד.: הם היו מגיעים, עכשיו שאני בשלב ג' אני יוצאת אליהם כל שבועיים, עושה שבתון בבית, בקשר כל הזמן.
תמר זנדברג: הילדים עדיין אצל המשפחה ו - - -
<ש.ד.: אצל המשפחה שלי אני מתארחת.
תמר זנדברג: אבל איפה הילדים נמצאים?
<ש.ד.: הילדים, שוב, מחולקים, שניים אצל חמי וחמותי, אצל ההורים של הגרוש שלי, שניים בפנימיות וטוב להם והם פורחים והם משגשגים, הם גם השתנו.
<ש.ד.: לא רק אני, גם הם.
<אולגה בן אדיבה-חדד: היא גם יצאה לוועדות החלטה במהלך הזה כדי לשלב אותם.
תמר זנדברג: לשלב אותם בפנימיות?
<ש.ד.: כן.
<ש.ד.: זהו.
תמר זנדברג: מה התכניות שלך לזמן הקרוב?
<ש.ד.: לעתיד?
תמר זנדברג: לזמן הקרוב.
<ש.ד.: לעתיד הקרוב, קודם כל למצוא עבודה, משהו בתחום שלי.
<ש.ד.: אני מזכירה רפואית בעיקרון, אני מחפשת משהו בתחום ובעזרת ה' כשאני אסיים את הטיפול אז לגור בדיור מוגן, להחזיר את הילדים שלי אליי.
תמר זנדברג: בדיור מוגן את יכולה לגור עם הילדים?
<ש.ד.: כן, בהדרגה, לא כל השישה בבת אחת.
<ש.ד.: טיפין טיפין, שאני לא אתמוטט.
<ש.ד.: זהו, לנהל בית כמו שצריך, משהו שלא היה לי הרבה שנים.
תמר זנדברג: מבחינת הטיפול, לא הגמילה ודברים כאלה, אלא הטיפול הנפשי שעוזר לך גם להיות יציבה וגם לתפקד ולהחזיק את עצמך, איך את יכולה פה במסגרת הקהילה - - -
<ש.ד.: מבחינה נפשית?
<ש.ד.: לפני שנה הייתי על הפנים - - -
תמר זנדברג: ומה בטיפול פה עזר לך?
תמר זנדברג: איך את מתארת את התהליך?
<ש.ד.: קודם כל אני לוקחת כדורים, ירדתי בכמויות, הגעתי להרבה כדורים ולאט לאט הייתי יותר מאוזנת והורידו לי את הכמות.
<ש.ד.: שיחות עם הפסיכיאטר, עם המטפלת, זה לא בא ברגל, זה הרבה עבודה.
<ש.ד.: צריך להאמין בעצמך, אלה דברים שאני בעצמי מכירה על עצמי רק עכשיו.
<ש.ד.: אני לא הכרתי את עצמי כמו שאני ככה, כשאני נקייה מסמים ומאלכוהול, אני לא מכירה את עצמי, מבחינתי זה בן אדם חדש.
<ש.ד.: אמא שלי אומרת שנולדה לה ילדה חדשה, ככה, כאילו ש', לפני 20 שנה, לפני שהתחתנתי, בן אדם חדש, וככה אני מרגישה גם על עצמי.
<ש.ד.: זה כיף להיות בן אדם אחר, נקי.
<ש.ד.: זה לא מובן מאליו שאתה נקי, צריך להודות כל יום לאל שאתה נקי.
תמר זנדברג: תודה רבה, תודה ששיתפת אותנו.
תמר זנדברג: כל הכבוד לך, המון המון בהצלחה.
<ש.ד.: תודה רבה.
אבי דיכטר: האמת שרציתי לדבר על עוד משהו, אבל משהו שהוא מתקשר למוסדות.
אבי דיכטר: יש קושי מאוד גדול לקבל - - -
תמר זנדברג: מה שלומך?
תמר זנדברג: אנחנו סיור של ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת, אני תמר זנדברג, אני חברת כנסת ויושבת ראש הוועדה, יש איתנו עוד חברת כנסת, אבל היא מניקה את התינוקת שלה, שהיא ילדה לא מזמן, אז גם שמענו קצת מהצוות ונשמח לשמוע ממך.
תמר זנדברג: יש פרוטוקול לישיבה, זה מוקלט ומתומלל, אז אם אתה רוצה שהשם יהיה חסוי אתה יכול להגיד אותו, אבל בפרוטוקול הוא יירשם רק בראשי תיבות.
<ג.: אוקיי, שם.
<ג.: האמת שאני מאוד מתרגש.
<ג.: ביקשו ממני לבוא ולספר לכם קצת על עצמי.
<ג.: אני מגיע מהצפון, אני גר ב- - -.
<ג.: אני אספר קצת על עצמי בקצרה.
<ג.: התחלתי להשתמש בגיל 16 וזה היה בתור, בוא נגיד ככה, אז זה היה בתור עם החבר'ה לשבת, זה היה מאוד מקובל, אני גדלתי במקומות כאלה ועם הזמן לאט לאט הידרדרתי ובגיל 18 כבר יצאתי מהבית לגור לבד.
<ג.: הסמים מאוד מאוד הפריעו לי בחיים, זה לא בדיוק הסמים, זה מחלת ההתמכרות עצמה.
<ג.: ההתמכרות שלי מאוד הפריעה לי בחיים, חייתי בצורה לא שפויה ו - - -
תמר זנדברג: הנה, זאת מירב בן ארי.
<ג.: התחלתי לגור לבד בגיל 18, התחלתי לשכור דירה כי לא הצלחתי להתמודד עם ההורים שלי, עם הבית, עם האזור שגרתי בו וניסיתי לברוח משם ובעצם לקחת את כל הבעיות שלי איתי לאותו מקום, לאן שהלכתי.
<ג.: עד גיל 23 השתמשתי והשתמשתי והגעתי לסמים הכי קשים ובגיל 23 אני נפלתי לרחוב ולא ידעתי מה קורה בחיים, למה אני בגיל 23, מה אני עושה ברחוב, כאילו אני בסך הכול מנסה לחיות, אני מנסה לעשות מה שאני יכול לעשות, אני לא הבנתי שבעצם מה שמפריע לי זה שאני חי לא נכון, לא הבנתי מה בדיוק מפריע, אני הייתי פשוט חסר אונים מול עצמי, לא משנה מה עשיתי, לא משנה איפה דרכתי, הכול הלך וכשל ורק הזקתי לעצמי יותר ויותר אפילו שרציתי ההיפך לעשות והגעתי למצב שאני כבר גר ברחוב ואני זרוק, אני לא יודע מה לעשות, אני משתמש בסמים קשים, אין לי כסף למנה הבאה שלי ואני נאלץ לגנוב, אני נאלץ לקבץ נדבות, אני נאלץ לעבור חוויות מאוד קשות, שזה קריזים, שזה אלימות, שזה עוד כל מיני דברים.
<ג.: אני מאובחן כמניה דפרסיה, אני מאובחן כהפרעה נפשית דו קוטבית ועברתי המון אשפוזים, אז איך שהגעתי לרחוב אני הגעתי למצב שאני נכנס לדיכאון, כבר אין לי חשק לחיות, ממש אין לי חשק לחיות ואני מסוגל לעשות לעצמי דברים ואני מפחד ממה שאני מסוגל לעשות לעצמי והלכתי לבקש עזרה בבית חולים לבריאות הנפש בטירת הכרמל.
<ג.: שם הייתי והסברתי להם את המצב, שאין לי גם איפה לחיות, אני גם משתמש בסמים ואני גם במצב נפשי לא טוב.
<ג.: העובדת הסוציאלית שלי ניסתה לעזור לי, אני ביקשתי ממנה סל שיקום, שהיא תוכל לעזור לי בדיור מוגן והיא אמרה לי שהיא לא יכולה להביא לי סל שיקום בגלל אני ידוע כמשתמש בסמים וצריך להיות נקי לפחות חצי שנה כדי שאני אוכל לקבל את סל השיקום.
<ג.: היא הציעה לי להגיע לקהילה.
<ג.: אני בהתחלה מאוד התנגדתי, כי שמעתי המון דברים על קהילות וחשבתי שזה מיטות בטון וחוטי תיל ומדריכים שצועקים עליך ועבודות בפרך.
<ג.: מאוד התנגדתי.
<ג.: זה מה שהיה לי בראש.
<ג.: כשהגעתי לפה, יש פה שתי קהילות, יש פה קהילה של 'אילנות' וקהילה שלנו, של שילוב, וכשהגעתי לפה בהתחלה ראיתי את 'אילנות', ראיתי את כולם, אנשים שהם נראים שהם באים מהכלא, באים משכונות וישר אמרתי 'לא, אני לא נכנס לפה, אני לא הולך להיות עם החבר'ה האלה, אני לא רוצה קהילה בשום פנים ואופן', אז היא הסבירה לי 'לא, יש עוד קהילה שהיא יותר מתאימה לך, שהיא לבריאות הנפש ביחד עם מחלת ההתמכרות' והיה לי ראיון עם ורד והגעתי לוורד, היא הסבירה לי על הקהילה הזאת.
<ג.: הגעתי לקהילה מאוד כנוע, כי כבר לא הייתה לי שום דרך אחרת, לא היה לי מוצא אחר, לא ידעתי מה לעשות עם עצמי, לא ידעתי להתנהל עם החיים שלי, לא ידעתי איך לחיות בכלל והתקבלתי לקהילה הזאת, עברתי אשפוזית קודם כדי להיגמל מהסמים פיזית ואז התחלתי את הקהילה.
מירב בן ארי: איפה היית, באיזה אשפוזית?
<ג.: הייתי באשפוזית באר שבע, שם התחלתי להכיר את ה-NA, שם התחלתי להכיר את 'הדרך', מה זה גמילה, זו גמילה ראשונה שלי.
<ג.: אף פעם לא ידעתי מה זה גמילה ואף פעם לא התעניינתי כי לא ידעתי שקיים כזה דבר וחשבתי עוד אז, כשהייתי בסמים, שאין לי מוצא, כאילו אני כבר לא אגיע לגיל 27 בחיים בקצב הזה.
<ג.: זו הייתה פשוט תהום שחורה.
<ג.: קשה לי לדבר על זה.
<ג.: התחלתי את הקהילה פה, מה שעברתי בקהילה, היום אני מרגיש יותר חי, אני מצליח לדבר על הרגשות שלי, אני מצליח לתפקד, הבנתי כמה המסגרת מאוד מועילה לי, מאוד עוזרת לי.
<ג.: אני מכיר את עצמי פה יותר, אני חווה פה דברים, אני מקבל תפקידים, אני מכיר את הגבולות שלי, אני לומד פה גם המון דברים בעזרת התפקידים, בעזרת האנשים פה ובעזרת הצוות, קבוצות.
<ג.: אני מתרגש קצת.
<ג.: אני בדיוק היום שמונה חודשים פה.
תמר זנדברג: ומה התכניות שלך להמשך?
<ג.: אחרי שאני אסיים פה את הקהילה קודם כל התכנית הראשונה שלי כמובן זה להגיע לדיור מוגן.
<ג.: כרגע אני בקשר.
<ג.: עד לפני שהגעתי לפה לא הייתי איתם בקשר קרוב לשנתיים, לא עם אח שלי הקטן, בן 9, לא עם אמא שלי, לא עם אבא שלי ולא עם כל המשפחה.
אבי דיכטר: יש טיפול משפחתי?
<ג.: כן, ואני עובר פה את הטיפול המשפחתי והטיפול המשפחתי הזה הוא החזיר את הקשר בינינו.
<ג.: היו הרבה מאוד האשמות בקשר שלנו, היו הרבה מאוד מטענים שהחזקנו אחד על השני ושנינו האשמנו אחד את השני ובעצם אחר כך הבנו שאין פה אפילו את מי להאשים.
<ג.: גם כשאני, מה שאני עשיתי זה עשיתי הכול בצורה לא שפויה, כל מה שמחלת ההתמכרות עושה, האגוצנטריות, התאווה, הרוע.
<ג.: לאט לאט פה בניתי את הענווה שלי ולאט לאט אני בונה את הענווה שלי כאן והצלחתי להחזיר את הקשר שלי עם המשפחה.
<ג.: אני מצליח לדבר איתם, אני מרגיש שהם גאים בי והם אומרים לי שהם גאים בי, שזה משהו שאף פעם לא הרגשתי, הם לא אמרו לי כזה דבר, שהם גאים בכלל.
<ג.: זו אחת המתנות הכי גדולות שקיבלתי פה.
<ג.: התכנית שלי לעתיד זה לצאת קודם כל לדיור המוגן ולהתחיל לחיות, לנסות את החיים, מגיל 16 אני לא יודע מה זה לחיות.
<ג.: מגיל 16 אני רודף אחרי סמים, אני רוצה לחוות חוויות, אני רוצה לחיות, להרגיש את העולם.
<ג.: אני רואה את המקום הזה, איך הוא באמת הצליח לעזור לי בלהשיג את המטרה הזאת והוא עוזר לי, הוא נותן לי המון תקווה.
תמר זנדברג: המון המון תודה.
מירב בן ארי: שיהיה לך בהצלחה.
תמר זנדברג: המון המון בהצלחה.
מירב בן ארי: אני ממש מתנצלת שאני חייבת ללכת, אבל אני אמשיך עם חברת הכנסת זנדברג.
מירב בן ארי: כתבתי לי את ה - - - על הסל וגם על טיפולי השיניים.
תמר זנדברג: כן, אנחנו נעבוד על זה ביחד.
אבי דיכטר: אני נותן לך את החבילה.
אבי דיכטר: תודה שבאת.
<מירה כהן: אנחנו מאוד מעריכים את זה שהגעת, זה לא ברור מאליו בכלל.
אבי דיכטר: יש לנו עוד מדריך, הוא הופיע בסרט, אבל היכולות שלו להביע את עצמו הן באמת חריגות.
אבי דיכטר: האמת היא שהדברים האלה נותנים גם לנו כוח, המון כוח.
תמר זנדברג: חבל על הזמן, ממש.