GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<הדס מגנס: מאחוריך יש עוד ציור שלך.
<<ו': > כן.
תמר זנדברג: יפה, מקסים.
<<ו': > באמת תודה לכם.
<הדס מגנס: ד', תורך.
<ד': ד', בן 30, גר באשדוד בדיור מוגן, מכור לאלכוהול.
<הדס מגנס: נקי.
<<ד': > נקי, מכור נקי כבר חמש שנים ושבועיים.
תמר זנדברג: רק בשביל זה כפיים.
<<ד': > לא הייתי מודע ולא הערכתי, כששתיתי, וגם קצת אחרי, את הפן הנפשי שבמחלה שלי.
<<ד': זאת אומרת התמקדתי בהתמכרות שלי, אבל כשבאתי לפה הבנתי שאני צריך לטפל גם בצד הנפשי שלי, אם זה לקחת תרופות, אם זה שיחות, אם זה מעקב אצל פסיכיאטר.
<<ד': זה פתח אצלי מודעות.
<<ד': אני פה כבר 4.5 שנים ואני מרגיש שהבאתי לפה הכול, הכול מהכול.
<<ד': עבדתי בעבודות פה, עבדתי בשוק החופשי בשתי עבודות.
<<ד': זה לא הלך, אבל השארתי דלת פתוחה אצל שני מקומות עבודה, זה משהו שלא היה לי לולא המקום הזה.
<אפרת בר: אני מסייגת את זה, ד', כי אתה בכל מקום עבודה החזקת מעמד כמעט שנה.
<אפרת בר: זאת אומרת כשאתה אומר 'זה לא החזיק' זה לא מדויק.
<<ד': > כן, אבל בזכותכם השארתי דלת פתוחה, זאת אומרת אני יכול לחזור לשני המקומות.
תמר זנדברג: יש לו ציפייה מעצמו ליותר.
<הדס מגנס: אני חושבת שעברת תהליכים מאוד משמעותיים בתוך העבודה.
<הדס מגנס: אתה יכול לספר מה הבנת שם.
<<ד': > הבנתי שהעבודות האלה לא בשבילי, אבל גם הבנתי שאי אפשר פשוט לקום וללכת, צריך להתריע, צריך לתת למעסיק זמן מראש.
<<ד': אלה דברים שלא היו לי פעם, פעם הייתי פשוט קם ועוזב, לא מגיע יום אחד.
<<ד': פה לימדו אותי איך לכבד את העבודה, לכבד את עצמי.
<<ד': אני מלא אסירות תודה למקום הזה, זה חלק בלתי נפרד מהחיים שלי, לקום בבוקר, לשתות את הקפה ולבוא לפה.
<<ד': זה א'-ב' בשבילי היום.
מירב בן ארי: אז היום מה אתה עושה?
<<ד': > היום אני מתחיל תהליך של צרכנים נותני שירות, כמו החבר פה.
<<ד': זהו.
<אורית שפירו: קודם כל תודה רבה לכם, אתם משתפים אותנו וזה לא ברור מאליו, אתם מקסימים, ור', יש לך חיוך הורס.
<ר': תודה.
<אורית שפירו: ר' וי', אתם כולכם צעירים, שיתפתם אותנו שחלק מההתמכרות הייתה גם מריחואנה בנוסף לדברים אחרים, אני מאוד אשמח אם מישהו יוכל לתת רק במשפט אחד, כשאנחנו עובדים היום עם בני נוער במערכות השונות, מה אתם יכולים לצייד אותי שאני אוכל לדבר איתם ולומר להם בטיעונים שלהם שמריחואנה זה לא ממכר, להשתמש מדי פעם במריחואנה זה לא נורא, 'גם המבוגרים משתמשים'.
<אורית שפירו: אני מאוד אשמח לתובנות שלכם ואתם מתנסחים כל כך יפה, אם אתם יכולים לתת לי איזה שהוא משפט אחד, לצייד אותי, לעזור לילדים.
<<י': > יש כזה דבר שזה האמת, שהבעיה היא לא רק סמים, הבעיה היא רק חיים.
<אורית שפירו: תפתח את זה, עוד משפט.
<<י': > כי יש אנשים שלא מנסים, יש אנשים שכן מנסים סמים.
<<י': אי אפשר להימנע מזה, שילד לא ייפגש בזה, שהוא לא יפגוש את זה באיזה שהוא שלב, יש, זה תמיד קיים, גם שתייה, גם סמים, אבל מה שאני אומר לגבי הסמים, שצריך להסביר יותר נכון.
<<י': לי לא הסבירו.
<קריאה: אנחנו ניתן לעוד מישהו לענות.
<קריאה: בנושא הזה, אני האמת היום הזמינו אותי להיות דובר ב - - -, בדיוק לדבר לחבר'ה צעירים שנתפסו על עבירות ורובם היו משתמשים במריחואנה.
<קריאה: אני התחלתי לעשן מריחואנה בגיל 13, אני יודע שבסופו של דבר זה פתח לי דלת לכל הדברים האחרים, בעיקר בגלל שהעניין הזה נעשה יקר ופחות מספק כביכול.
<קריאה: אני יודע שיש הרבה מאוד השפעות שליליות לזה, בין אם זה הפרעות שינה, התקפי חרדה, הרבה מהחבר'ה שהגיעו לפה הגיעו אחרי שימוש במריחואנה שגרם להתפרצות של התקפי חרדה או סכיזופרניה, פסיכוזות להרבה אנשים, אני יודע שזה הפך אות לפרנואיד, עשה לי בעיות שינה ושרף כל שקל שהרווחתי.
<קריאה: פרט לזה אני הגעתי אחר כך לדברים יותר קשים, פשוט איבדתי את האישיות שלי בגלל זה.
<סימונה מורלי: ד', ו', י' ור', המון תודה.
<סימונה מורלי: אני רוצה להגיד שכפי שאתם רואים, בלי נשמה יתרה, באמת זה חולש על כל הצוות, אני לא אנקוב בשמות, אי אפשר לעשות את מה שאתם עושים, אז תמשיכו לעשות את העבודה ואנחנו מבקשים באמת סיוע, גם מחגי, גם מכם, בנושא הקמת מרפאה על מנת שכל החבר'ה האלה יסיימו כאן והם יוכלו לבוא ולפקוד את המקום אחת ל-.
<סימונה מורלי: (בהמשך הסיור, במרכז לנפגעי הימורים ואלכוהול)
<רונית צור: מה שאנחנו רואים כאן זה עבודה טיפולית שנעשית עם המכורים.
<רונית צור: רק תחשבו על היצירתיות של מה שאנחנו מבינים.
<רונית צור: אתה מגיע מרוסק, בחלקים, בפסיפס, ובסופו של תהליך אתה בונה משהו, אתה בונה איזה שהיא יצירה ואם תתקרבו, תסתכלו ותראו שיש כאן עבודה משותפת.
<רונית צור: הגענו עם הבקבוק ששובר את הלב, תרתי משמע.
<רונית צור: תסתכלו על המשמעות של מה שזה עושה למכורים.
<רונית צור: בדרך כלל, כשאתה לוקח משהו שהוא יצירתי והוא לא ורבלי, יותר קל לאנשים להתחבר למה שקורה, אז אנשים מהר מהר עלו למעלה, אבל בעיניי, אני תמיד עוצרת כאן וכל מי שמגיע לביקור לי נורא חשוב להביא, זה המהות.
<רונית צור: כל הדיבורים והברבורים, אבל זו המהות.
<רונית צור: זהו.
<רונית צור: אנחנו קצת בחריגה של הזמן, אבל זו חריגה בגלל רצון להציג כל כך הרבה עשייה שנעשית פה בעיר.
תמר זנדברג: הכול בסדר, דברי.
<רונית צור: אבל אנחנו פה בשביל לדבר.
<רונית צור: שלומית, המפקחת שלנו ממשרד הרווחה ביקשה להגיד כמה מילים, אני ממש אקצר, אבל אני אכניס אתכם לתוך האווירה ולמערך השירותים שקיימים לנו בעיר ואז תתחילו לראות את הפאזל ואיך זה מתחבר מבחינת כלל השירותים מהרגע שיש לנו ילד אפילו, כי כבר מצאנו גם ילדים ששותים בירה ויין בגיל 7 וגם עם הנושא הזה אנחנו מתמודדים בכלים אחרים.
<רונית צור: אז, שלומית, בבקשה.
<שלומית בירנבוים: שלום לכולם, אני שלומית, אני פה מפקחת מחוז ירושלים בשירות לטיפול בהתמכרויות.
<שלומית בירנבוים: ברשותכם, בלילה חשבתי על משהו קצר קצר, אני אקריא ואז נמשיך.
<שלומית בירנבוים: אני מקריאה קטע מתוך הספר של חילי טרופר, 'מקום בעולם'.
<שלומית בירנבוים: 'זו הייתה שבת חורפית ומושלגת, לפני 40 שנה, הגיע לישיבה', מספר פה חילי טרופר על הרב עמיטל, שהיה ראש הישיבה בגוש עציון, 'הגיע לישיבה מתנשם ומתנשף קיבוצניק מראש צורים, הוא סיפר שתקלה במערכת החשמל גרמה לכך שבית הגידול של האפרוחים נותר ללא חשמל.
<שלומית בירנבוים: המשמעות הייתה שאלפי אפרוחים רצים, מצייצים, עלולים לקפוא מקור.
<שלומית בירנבוים: החקלאי שאל אם ניתן באיזה שהיא דרך לחדש את הזרם מפני צער בעלי חיים.
<שלומית בירנבוים: הרב עמיטל שמע את השאלה, נעל מגפיים, התעטף במעיל כבד וחבש כובע פרווה.
<שלומית בירנבוים: הוא נטל את ידו של הבחור והחל לצעוד בשלג הכבד לראש צורים.
<שלומית בירנבוים: לאחר זמן שאלוהו מדוע לא נשאר בישיבה, הרי כל הספרים שנצרך להם כדי לפסוק בהם יכול היה למצוא בבית המדרש, את התשובה שענה הרב לא אשכח לעולם, 'צריך לשמוע את ציוץ האפרוחים, צריך לחוש את הצער, את הבעיה, אי אפשר לשבת בבית המדרש הטוב והמחומם שלנו ולתת תשובה על מה שמתרחש שם בבית הגידול הקפוא'.
<שלומית בירנבוים: '. אז קודם כל אני רוצה באמת לברך על ההגעה באמת לסיור לכל אחד ואחד מהמקומות.
<שלומית בירנבוים: באמת העשייה שנעשית - - - אני תמיד אומרת כששואלים אותי, אם להיות מכור אז באשדוד, כי באמת יש פה רצף כל כך מדויק ומרשים ומעמיק של אנשי מקצוע שעושים עבודה יפהפייה ואני גאה ושמחה להיות הגורם המממן, המלווה, המפקח, כשאנחנו יושבים ביחד וחושבים איך להרחיב את העשייה.
<שלומית בירנבוים: יש פה עשייה מאוד מאוד משמעותית, באמת על כל הרצף בעיר וכאן שלוחות ברכותיי וכמובן לעשייה.
<שלומית בירנבוים: אני, ברשותכם, יוצאת - - - היה לי חשוב להגיע לכאן כי באמת זה בנפשי ובנפשי כל מי שלפניכם.
<שלומית בירנבוים: אז בהצלחה.
<רונית צור: - - - מה שחשוב לי, לשמוע את האנשים היקרים, את המטפלים ואת מי שמקבל את הטיפול מהמטפלים.
<רונית צור: בסופו של דבר הבסיס שלנו בניהול, בלקחת את כל רצף המענים שקיימים, זה לדעת שאתם יכולים לעשות את העבודה שלכם והתפקיד שלנו זה לגייס את הכסף ואת כל שאר המשאבים שאנחנו משתדלים לעשות ביחד.
<רונית צור: אז אם אנחנו רק מתחילים, כמו שאמרתי, בגיל הכל כך צעיר, אמרה סימונה, אנחנו מקיימים שולחן עגול נוער מזה שבע שנים, ככה דיברנו אחת עם השנייה, הגענו לעיר ביחד לתפקידים שלנו, פער של כמה חודשים, ומאותו רגע מתקיים בעיר שולחן שבו יושבים כולם, המשטרה ושירות מבחן לנוער וכלל המטפלים בכל היחידות, בטח בחינוך, רויטל, שנמצאת כאן איתנו.
<רונית צור: העבודה לאט לאט יותר מסונכרנת.
<רונית צור: זה לא מושלם.
<רונית צור: איפה חברתי מיפו ועכשיו מנס ציונה?
<קריאה: אביבה?
<רונית צור: זו עבודה של הרבה מאוד זמן.
<רונית צור: זו עיר ענקית, צריך להתארח אחד אצל השני כדי שנוכל לאפשר לעובדים שלנו, יושבת כאן ניקול, שהיא אחראית על דרי הרחוב ושיקום האסיר, היא מנהלת את כל היחידה שלנו של מרכזי היום שדיברו.
<רונית צור: אם אתם זוכרים, היו מטופלים, אמרתי, אני אעשה לכם חיבורים קצת, שאמרו שהם חלק מהזמן או שהם מהאשפוזית והולכים למרכז יום, או של הנשים או של הגברים, ואנחנו קצת נוכל לראות את זה באיזה סיור וירטואלי, ורונית, שזה הבית שלה, שאני אומרת 'הבית', כי אנחנו נורא נורא משתדלים שכלל המסגרות שלנו ייתנו את החוויה של בית.
<רונית צור: וסימונה גם.
<רונית צור: שמעתם את האנשים, הם אומרים 'יש כאן אנשים שלא מוותרים עלינו', בסופו של דבר אם נזכור את זה, עם כל מה שיש לנו כאן בסיור הזה, תזכרו שזה הכול.
<רונית צור: אם אני לא מוותרת על כוח אדם זה אומר שאני לא מוכנה להתפשר על עובדים שהם לא מקצועיים ושלא מבחינתנו זה בלב ובנפש שלהם.
<רונית צור: אין דבר כזה שבן אדם ידפוק ויבקש עזרה ואנחנו נגיד לו 'לא, אתה לא מתאים'.
<רונית צור: לא מוכנה לשמוע 'לא מתאים', אין לא מתאים, קודם כל בוא נשב, נדבר, בוא נקיים איזה שהוא מפגש, שהוא מפגש שבו פנינו לאן.
<רונית צור: אז ככה בעניין הזה, כמו שאמרתי, אנחנו מפעילים שולחן עגול נוער, אנחנו ממשיכים עם יחידת איתור שתפקידה כל יום במשך כל השנה משעה תשע בערב עד שתיים לפנות בוקר לסייר ברחבי העיר ולחפש את בני הנוער שמשתמשים בכל דבר שהוא קרוב לסמים, זה לא משנה אם זה נייס גאי וזה לא משנה אם זה גראס וזה לא משנה אם הם מצאו או חטפו מאבא את בקבוק האלכוהול בלי שהוא יידע ואם הם - - - כאן או אחר.
<רונית צור: יש לנו פורום - - - בעיר, שיושב ביחד עם יחידות המודיעין של המשטרה, הם מסנכרנים בעבודה, כי אין סיבה שגם יחידת האיתור וגם הפוך על הפוך וגם סיירת הורים, שי, שנמצא, נעבוד באותם מקומות.
<רונית צור: אנחנו רוצים להקיף כמה שיותר מקומות בעיר.
<רונית צור: תזכרו עוד דבר, מה שנותנים בעיר אשדוד מצליח.
<רונית צור: אנחנו יודעים לזרוע ולשתול את זה ביג טיים, למה?
<רונית צור: כי חסר, זאת עיר ענקית, זאת עיר שמשלבת כל כך הרבה דברים מעניינים, בין אם, לא יודעת אם חידדנו, וסימונה אמרה על הכמות של החרדים, אנחנו העיר השלישית במדינת ישראל בהיקף הנומינלי של המגזר החרדי, חרדי חרדי, כל החצרות שקיימות בבני ברק ובירושלים יש לנו כאן באשדוד.
<רונית צור: עם הנתונים האלה אנשי המקצוע צריכים לעשות באמת את המיטב ביכולת לקחת את המפגש החומל, את הדבר הזה שנקרא לנגוע באנשים במקום שמתאים להם ומותאם להם מבחינה תרבותית.
<רונית צור: רונית, השרביט שלך.
<רונית טלקר: אני אציג את עצמי, אני המנהלת של המרכז לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים, וכרגע אני בתפקיד המתכללת של תחום התמכרויות ודרי רחוב, והרווחה בעיריית אשדוד, תודה רבה.
<רונית טלקר: אנחנו נתחיל עם שלושה שקפים קצרים כדי לתת את המקום לסיור הווירטואלי ולמטופלים שככה הגיעו.
<רונית טלקר: השקף הראשון.
<רונית טלקר: מאוד - - - וככה - - - היה רשום משהו הפעלתי - - - 'רונית, זה נורא מפספס' וככה חשבתי על זה, כי מה באמת אנחנו רוצים להגיד?
<רונית טלקר: אנחנו רוצים להגיד בעצם למה אנחנו עושים את מה שאנחנו עושים?
<רונית טלקר: מפני שהמטרה שלנו היא לספק איכות חיים לתושבים שגרים בעיר אשדוד ובכלל זה גם אנשים שהם נפגעי התמכרויות.
<רונית טלקר: איך אנחנו עושים את זה?
<רונית טלקר: על ידי מתן שירותים מונגשים בתוך הקהילה.
<רונית טלקר: בסיור הווירטואלי אתם תראו את הפריסה של השירותים.
<רונית טלקר: כמו שאתם רואים אנחנו נכנסים לתוך העיר.
<רונית טלקר: זאת אומרת השירותים יושבים בתוך שכונות, בתוך הקהילה עצמה.
<רונית טלקר: אנחנו בעצם נותנים שירותים מגוונים, זה אומר שירותים של איתור, טיפול, מניעה ושיקום, כמו שכל יחידה תציג לחמש אוכלוסיות.
<רונית טלקר: אנחנו מדברים על התנהגויות, התמכרויות חוקיות, שזה אלכוהול והימורים, אנחנו נדבר על נפגעי סמים ואסירים ודרי רחוב, שהם נפגעי התמכרויות.
<רונית טלקר: בגדול, רק נעשה סכימה כללית, מטופלים באשדוד זה סדר גודל של 780 אנשים שהם נפגעי התמכרויות, יש לכם כאן את הפריסה.
<רונית טלקר: אנחנו רואים שכל הנושא של התמכרויות חוקיות הולך ותופס חלק גדול יותר בתוך העולם של ההתמכרויות.
<רונית טלקר: אני כן אגיד שמבחינת נשים סדר גודל של 20%, מבחינת צעירים 10%.
<רונית טלקר: זאת אומרת אנחנו רואים יותר ויותר כניסה על ידי פעולות האיתור וכניסה של אוכלוסיות חדשות.
<רונית טלקר: בגדול, מה קיים בתוך המינהל?
<רונית טלקר: שלוש יחידות, שעכשיו נתחיל עם הסיור הווירטואלי שלהן, שהן עומדות בממשקים קרובים.
<רונית טלקר: המקרים שאנחנו בחרנו להביא לכאן היום זה מקרים של שיתוף פעולה בין היחידות, איך המטופלים יכולים לעבור במנעד משירות לשירות ולקבל חליפה שמותאמת לצרכים הטיפוליים שלהם.
<רונית טלקר: נעבור לסרטון הראשון.
<רונית טלקר: אני מזמינה את תמי כחלון להציג את היחידה לטיפול בנפגעי סמים.
<רונית טלקר: (הקרנת סרטון).
<תמי כחלון: המענים בתוך - - - מה שהכי חשוב לי להדגיש - - - בתוך התחנה שלנו - - - בשנת 2003 אנחנו הבנו את הצורך - - - והקמנו מרכז יום לנשים - - - מאוד מאתגר ו - - - של הטיפול.
<תמי כחלון: אתם רואים כאן תמונות מדירת המעבר של נשים שבמסגרת ייחודית נוספת שהקמנו לפני כשלוש שנים בעיר אשדוד.
<תמי כחלון: דירת המעבר - - - המענים לנשים מכורות.
<תמי כחלון: היא מיועדת לנשים ש - - פתרון דיור לתקופת הטיפול במטרה לתת להם פתרון - - - בתוך דירת המעבר הן בעצם - - -
<קריאה: שש נשים.
<תמי כחלון: שש נשים.
<תמי כחלון: זו וילה נורא יפה, נורא מטופחת שנמצאת באחד האזורים היותר ככה נחשבים בעיר אשדוד.
<תמי כחלון: שם הן רוכשות כלים להתנהגות - - - זה מבחינת הנשים.
<תמי כחלון: מה שעוד - - - שיקום תעסוקתי, שזה בעצם משהו ש - - - ביחידה שעובדת גם עם גברים וגם עם נשים בכל הנושא של הכשרה מקצועית, יציאה ללימודים בכפוף ליום עבודה, סיוע במלגות וכו'.
<תמי כחלון: קבוצות ילדים, האחרון.
<תמי כחלון: כמובן אנחנו עובדים גם עם בני המשפחה ואנחנו נותנים גם מענה לבני המשפחה, בכלל זה גם נושא של ילדים בסיכון כי ילד שגדל בבית שההורה נמצא בהתמכרות הוא ילד בסיכון.
<תמי כחלון: קבוצות ילדים שמתקיימות בתחנה, קבוצות להורים מכורים במטרה להקנות כלים להתמודדות עם ילדים ו - - -
<רונית טלקר: הסרטון נגמר והזמן נגמר.
<רונית טלקר: תודה.
<תמי כחלון: סיימתי, תודה.
<רונית טלקר: ג' היא בוגרת.
<ג': שלום לכולם.
<ג': קוראים לי ג' ואני מכורה.
<ג': אני מכורה נקייה.
<ג': נכון להיום אני נקייה 9.5 שנים.
<ג': ככה זה, כל כך מרגש לי קודם כל להיות במעמד הזה, כל פעם שאני באה ומשתפת את הסיפור האישי אני כל פעם מהתחלה מתרגשת וחווה את זה שוב ושוב, למרות שהרבה פעמים אני אומרת שאני כבר מספרת את זה כמו קלטת, את כל הסיפור שעברתי.
<ג': עליתי מרוסיה בשנת 99', גדלתי במשפחה נורמטיבית, בלי התמכרויות, בלי בעיות אלימות, בלי שום דבר וככה הגעתי לארץ וקיבלתי מין זעזוע כזה כי תמיד הייתי מאוד חבר'מנית ומלא חברים והכול ופתאום מצאתי את עצמי בגיל 16.5, לא זוכרת בדיוק שנים, לבד, כשאני לא מכירה, לא שפה, אין לי חברים, לא מוצאת את עצמי בשום מסגרת לימודית וככה מהר מאוד הידרדרתי, חברים פחות טובים.
<ג': תמיד, האמת, הייתה לי משיכה איפה שיש בלגן וצעקות ורעש ומהר מאוד מצאתי את עצמי תוך כדי שאני לומדת בבית ספר משתמשת בסמים.
<ג': אמרתי אם כבר אז כבר אז ישר התחלתי להשתמש בסמים קשים, שזה הרואין, עם הזמן הכרתי גם קוקאין והשאר בא אחר כך.
<ג': זהו, כך תוך כדי שימוש בסמים סיימתי את בית הספר ומהר מאוד ההידרדרות שלי תפסה מהירות.
<ג': עזבתי את הבית של ההורים שלי, הגעתי לתל אביב, לתחנה המרכזית, התחלתי להשתמש שימוש הרבה יותר כבד, חיי רחוב, אם זה להיות בקריז ואם זה לא להתקלח ואם זה לעבור מבית לבית וכל מה שאישה יכולה לעבור בשביל איכשהו לשרוד בעולם הזה של הסמים, שהוא עולם קשוח ואכזרי.
<ג': לאישה זה מאוד מאוד קשה.
<ג': קשה להיכנס לזה והרבה יותר קשה לצאת מזה, מהבושה ובמיוחד כשבאתי ממשפחה טובה, אז איך עכשיו ההורים יראו אותי?
<ג': ונתנו לי צ'אנס ועוד צ'אנס וכל פעם חזרתי להשתמש בסמים.
<ג': באיזה שהוא שלב התחלתי סדר של אשפוזיות, הייתי בכל מיני מקומות במרכזי גמילה.
<ג': בסופו של דבר זה לא תפס, הלכתי לקהילה, זה תפס, אבל ברגע שיצאתי מקהילה אז מהר מאוד חזרתי להשתמש בסמים והבנתי שאין לי בעיה באמת להיות במסגרת סגורה ולהישאר סגורה, הבעיה כשאני נמצאת בחוץ והכול פתוח וכל הפיתויים וכל האנשים שאני מכירה.
<ג': אני אקצר.
<ג': באיזה שהוא שלב, כשעדיין הייתי נקייה והתחלתי עם המעידות, שהיא דרך מאוד קצרה לחזרה לשימוש, זה היה אחרי הקהילה, תוך כדי גיליתי שאני בהיריון, באותה תקופה היה לי בן זוג, כמובן גם משתמש.
<ג': ככה לאט לאט התקרבתי לתאריך של הלידה בעצם וכל פעם היה לי בראש שברגע שאני אהיה אמא אני אפסיק, אני רק אחזיק אותה בידיים ואני אקבל את ההחלטה והכול יהיה בסדר.
<ג': בחודש תשיעי נכנסתי לסוג של גמילה שכמובן שלא הייתה לי מודעות שאסור להיגמל בהיריון כל כך מתקדם וכנראה שהגוף לא קיבל את זה ונולדה לי ילדה תוך כדי שעברתי קריז, ממש הצילו אותנו ברגע האחרון, גם אותי וגם אותה.
<ג': היא הייתה עם תסמונת סם, הייתה בפגייה.
<ג': זה היה בסורוקה ואני זוכרת שכל יום הייתי מגיעה לבית חולים ומחזיקה אותה וממש רואה אותה איך היא, שני קילו, שוברת את הקריז ואני לא מצליחה, לא הצלחתי, זאת אומרת המשכתי להשתמש בסמים.
<ג': לא הצלחתי.
<ג': ככה, היה לי מזל מאוד גדול.
<ג': ההורים לקחו את הילדה, גידלו אותה, אני הבנתי שאם זה לא עזר אז הרמתי את הידיים, אמרתי שאני אמות כנראה עם הסמים.
<ג': המשכתי להשתמש בסמים, הילדה הייתה אצל ההורים, אחרי ארבעה חודשים בערך נכנסתי למאסר של שנה בבית סוהר נווה תרצה, שזה המקום שיש המון המון זמן לחשוב על כל מה - - - הייתי בגיל 24 פחות או יותר ופתאום ככה ההורים לא היו שם ופתאום הבנתי שהחברים הם לא חברים והייתי ממש לבד, זאת אומרת להתמודד עם המצב, לראות איך לכולם מגיעים ביקורים ומביאים להם סיגריות וטלכרטים ואני צריכה לשרוד עם עצמי ואני חושבת שזה באמת המקום שקיבלתי שם החלטה.
<ג': אני זוכרת שתוך כדי שהייתי בבית הסוהר התקשרתי - - - אני הכרתי את מרכז יום, אבל הכרתי אותו לפני המון המון שנים, כשהיו גברים ונשים ביחד, לא הייתה הפרדה שהכרת אחרי זה וזה לא תפס.
<ג': זאת אומרת לבוא למקום שיש בו גם גברים וגם נשים ולדבר על החולשות, על ההשפלות שהסמים גרמו והמקום שהם נמצאים בהם ודברים שהיינו צריכים לעשות למען הסמים, זה לא משהו שאת יכולה לפתוח את הלב וכל אחד יכול לקחת את זה למקום שלו.
<ג': אני באה ממקום שלא מעט נפגעתי מגברים בחיים שלי, כי מן הסתם כל מי שהכרתי היה קשור לסמים.
<ג': ככה, כשהשתחררתי, תוך כדי פניתי כבר למרכז יום, אמרו לי שאני צריכה להמתין זמן מה.
<ג': כמובן שאת ההמתנה ניצלתי לשימוש האחרון של הסמים כי לצאת למקום, פתאום יש ילדה בת שנה וארבעה חודשים, שאני לא יודעת מה זה אמא, איך בכלל זה קרה, מי זאת?
<ג': מה אני עושה עכשיו?
<ג': מה אני מרגישה?
<ג': איפה אני הולכת?
<ג': חוסר אמון של ההורים שלי, זה כבר בקושי בוקר טוב ולא מעבר לזה וככה התחלתי את הדרך במרכז יום.
<ג': הייתה לי עובדת סוציאלית, שיושבת פה היום, שהיום אנחנו הרבה מעבר למטופלת ומטפלת, שהייתה איתי באמת צעד אחרי צעד, נכנסתי למרכז יום.
<ג': ברגע שהתקשרו ואמרו 'תגידי מחר', בעצם משהו שהיום זה יותר, פעם זה היה טיפה אחרת כי לא הייתה אשפוזית באשדוד כשאני עליתי על דרך, אז זה היה משהו שאתה חייב להיות קודם כל נקי, בשביל להיכנס למרכז יום, מכל סוגי הסמים, אז באמת אמרתי שאני אגיד לא היום, אני אגיע בעוד שלושה ימים, ככה שברתי קריז, אני זוכרת, כי ההחלטה הייתה להציל את עצמי, להציל את הילדה, לתת להורים שלי כבר מנוחה כי זה ככה משהו שהם התמודדו המון המון והשקיעו המון המון ובסופו של דבר ללא תוצאה.
<ג': אז התחלתי את מרכז היום, הגעתי בלי אמונה, ההערכה העצמית, לא ידעתי מה זה, ביטחון גם לא משהו הכרתי.
<ג': זאת אומרת למדתי הכול מהתחלה, אם זה שפה, שזה בלי לקלל אחרי כל מילה ואם זה לדבר עם האנשים, לבקש עזרה, לרכוש את האמון של ההורים שלי בחזרה שלב אחרי שלב כי זה היה דבר מאוד קשה לעשות וכמובן בטיפול של הילדה, בכלל לפתח את הרגש האימהי, להרגיש.
<ג': אני אמנם באמת כל כך הרבה דיברתי על זה, אז אני לא מתפרצת פה עכשיו בבכי, אבל מהתחלה רגשות האשם שהיו לי, שבעצם פגשתי במישהו שעוד לא ראה את האור של העולם ופתאום לבוא עכשיו ממקום ולפתח את הרגש האימהי.
<ג': אני מהתחלה כשחזרתי הביתה טיטול לא רציתי להחליף, כי נגעלתי, כי זה משהו שאני לא מכירה, זה משהו שרחוק ממני כל כך.
<ג': ומה עכשיו הדבר הזה באמצע החיים, אני לא יכולה לצאת, אני לא יכולה לטייל בלילות.
<ג': זה משהו שבאמת שיתפתי שלב אחרי שלב.
<ג': הייתה קבוצת הורים במרכז יום שכל סדנה, כל קבוצה, כל מה שהיה קשור לילדים הייתי שם ולאט לאט באמת הגעתי לשלב שהיום הילדה שלי בת 10.5, ילדה חכמה ברמות והיא האוויר שלי והיא החיים שלי ואני ככה חיה למענה וכל זה קיבלתי במרכז יום.
<ג': הדבר הראשון הכי משמעותי שזה בעצם רק נשים, שזה מאוד עזר לי להיפתח ולדבר וזה עובד המון על הזדהות, כי אחת שמדברת על התעללות שהיא עברה, על טראומה, זה פתאום נותן לך את הכוח שאת יכולה לדבר, שלא ישפטו אותך, שלא יסמנו אותך, שלא יכניסו אותך לאיזה שהיא פינה.
<ג': זה גם נותן המון המון ביטחון, זאת אומרת ממקום שלא יודעת בכלל מי אני, מה אני יודעת בחיים, חוץ מסמים מה אני מכירה בכלל, מה הרצונות שלי, מה השאיפות שלי.
<ג': זאת אומרת הגעתי ממקום שיש לי רק שם וזהו, לא הייתה לי זהות ולאט לאט בניתי את עצמי.
<ג': סיימתי את מרכז היום בהצלחה, יום למחרת כבר מצאתי עבודה.
<ג': כל מה שמרכז היום המליץ לי עשיתי.
<ג': זאת אומרת הכול הכול הכול שלב אחרי שלב.
<ג': באיזה שהוא שלב הגעתי למקום שבאמת התקשרו אליי ואמרו שיש אפשרות שאני יכולה לעבוד בהדרכה, עם אנשים שהם בדיוק כמוני.
<ג': ראיתי את זה כמשהו ענק, זאת אומרת פתאום ראיתי שאנשים גם מאמינים בי, זה לא רק שאני בונה את עצמי, גם יש פה משהו שמאמינים בי ורוצים לעזור לי ורוצים לקדם אותי.
<ג': סיימתי לימודים בבית ברל, התחלתי לעבוד באשפוזית אשדוד, עבדתי שם בערך שנתיים וחצי ואז עברתי למרכז יום נשים, שזאת הייתה עבודה שלמדתי המון, רכשתי המון כלים.
<ג': כל עבודה מסוג כזה נתנה עוד יותר ביטחון.
<ג': לעזור לבנות שבאו מאותו מקום כמוני ולהיות שם ולחוות אותן ולתת להן ולהמשיך להיות איתן בקשר ולחזק אותן ולהחזיק אותן הרבה פעמים כשהן נופלות, זה לא מובן מאליו וזו זכות מאוד גדולה ויש לי אסירות תודה למקום מפה ועד באמת - - - באמת גדלתי, גדלתי במקום הזה ובניתי את עצמי.
<ג': הייתה לי אפשרות לעבור למרכז יום, בדיוק הילדה שלי עלתה לכיתה א' והיו צריכים שם ובזכות סימונה הייתה לי ההעברה, כשכבר לא יכולתי לעבוד לילות ולא שבתות, הייתי צריכה להיות עם הילדה שלי גם כן.
<ג': אז נכון להיום אני עובדת כבר קרוב ל - - - באיזה שהוא שלב אחרי 6.5 שנים בערך החלטתי לעזוב את התחום כי הרגשתי שזה כבר קצת קשה לי, זה המון עליות וירידות רגשיות וכל בחורה שפתאום קצת לא מצליחה את הולכת עם זה הביתה והרבה פעמים קשה לעשות את המעבר.
<ג': היום אני עובדת קרוב ל-3.5 שנים ב- - -.
<קריאה: אני מגיע והיא נותנת לי שירות נהדר.
<ג': עוד משהו קטן, מתחנה מרכזית פתאום להיות עם חלוק לבן ותג בתור מזכירה רפואית זה לא מובן מאליו.
<ג': תודה רבה לכם.
<ג': (הקרנת סרטון).
<רונית טלקר: אנחנו נספר ככה שאנחנו מטפלים ב-200 משפחות בשנה, זה אומר גם נפגעים ישירים וגם נפגעים עקיפים.
<רונית טלקר: זה אומר שברגע שהמכור מגיע לכאן אנחנו מטפלים גם בבת הזוג וגם בילדים, כמו שאתם תראו במקרה שאנחנו נציג.
<רונית טלקר: אחד הדברים שייחודיים אצלנו באמת שיש פה שירות של רופא נרקולוג, ד"ר בן ארי, בגלל שהפגיעה היא יותר מורכבת ומסובכת אז יש גם ליווי רפואי.
<רונית טלקר: מה שמאפיין את המינהל שלנו זה יוזמות.
<רונית טלקר: אנחנו מאוד מנסים לפרוץ דרך ולחפש שיטות טיפול חדשות ואתם תראו שבמרכז שלנו יש טיפול בשלוש שפות, בעברית, באמהרית וברוסית, אנחנו מנסים לטפל גם בגישות שהן לאו דווקא הגישות המסורתיות, הגישה הדינמית או 12 צעדים, אנחנו מוסיפים למשל גם קבוצה של רכיבה טיפולית, יש לנו גם קבוצות, למשל, של פסיכותרפיה גופנית, יש לנו עכשיו קבוצה של נשים של גוף ונפש, יש לנו קבוצה גם פסיכותרפיה.
<רונית טלקר: זאת אומרת לאורך השנים אנחנו תמיד מנסים להבין את קהל היעד.
<רונית טלקר: יש הרבה מגמות שמשתנות וחשוב שהשירותים שלנו יישאר רלוונטיים.
<רונית טלקר: למשל קבוצה שבשנה שעברה הייתה כאן, בשנתיים האחרונות וגם לפני כן, הייתה קבוצת אבות, 'האבא שלי', אנחנו הבנו שאי אפשר להסתכל על מטופלים שלנו מהמקום של המכור, צריך להסתכל גם על עוד פריזמות, כמו האבהות שלהם.
<רונית טלקר: כמו שאתם רואים יש לנו הרבה פעילויות שעוסקות בהורים וילדים.
<רונית טלקר: אנחנו מבינים שהנפגעים העקיפים גם צריכים לעבור שינוי.
<רונית טלקר: לא רק מתקנים את המכור, אלא גם צריך לעזור לבני המשפחה לקבל עזרה ובאמת להסתגל לשינוי ולדבר על המצוקות שהם חוו.
<רונית טלקר: אנחנו מאוד משתדלים להעשיר את המטופלים שלנו ואנחנו עושים הרבה סיורי חוץ, אנחנו יוצאים - - - אתם תראו שגם עושים סיור מורשת והתמונה שאתם תראו בסיור מורשת זה מצפור שהוא צופה לעזה, זה פעם ראשונה שהמטופלים שלנו הלכו וראו עם מה העיר אשדוד התמודדה ב'צוק איתן'.
<רונית טלקר: זה נראה נורא יפה בחדשות, אבל אף אחד בעצם לא הבין מה עושים.
<רונית טלקר: אנחנו משתדלים פעם בשנה לקיים ערב הוקרה למטופלים, הם מקבלים תעודות יובש.
<רונית טלקר: המטופל הכי ותיק שלנו חגג בשנה שעברה 25 שנות יובש וככה, הייתם במדרגות אז בטח ראיתם גם את תוצרי הכתיבה שלהם, שהם כתבו.
<רונית טלקר: אני מתכבדת להזמין את ק' שהוא נפגע הימורים לספר על - - -
<ק': שלום לכולם, אני ק', אני מכור להימורים כבר 22 שנה.
<ק': זה התחיל בגיל 14, הגעתי לתחנת טוטו פעם ראשונה, דוד שלי שלח אותי להביא טופס של הימורים ומשם זה התפתח.
<ק': זה התפתח להימורים בלוטו, בחיש גד, בהימורים לא חוקיים, בסוסים, באינטרנט, מכל הבא ליד.
<ק': הייתי מהמר על כל מה שאפשר, כל החיים שלי זה היה הימורים.
<ק': בהימורים האלה הפסדתי בית, בית של מיליון שקל, עד שאשתי גילתה את זה יום אחד ואז נפרדנו לשבוע והיא אמרה לי שצריך להגיע לטיפול.
<ק': הגעתי לטיפול, הגענו לפה למרכז, פגשתי את רונית המקסימה, הייתי שבר כלי, ממש גמור ומפה התחלנו טיפול.
<ק': התחלתי טיפול של פעם בשבוע אצל טלי, שהיא הייתה עובדת סוציאלית ואחר כך המשכתי בקבוצות.
<ק': הייתי בקבוצת סוסים, קבוצת פסיכותרפיה גופנית, הייתי ב'אבא שלי', בקבוצות תמיכה והקבוצות האלה מאוד עזרו לי.
<ק': זה נתן לי כלים להמשיך את הדרך והיום אני כבר שנתיים ושלושה חודשים נקי.
<ק': לא מהמר, ברוך ה', בשום דבר.
<ק': שיקמתי את המשפחה שלי.
<ק': יש לי ארבעה ילדים שלא הייתי רואה אותם.
<ק': הייתי נמצא בבית איתם אבל לא נמצא, פשוט מאוד.
<ק': המרכז פה גם נתן טיפול לאשתי, לילדים, וזה מאוד עזר לנו.
<ק': קשה לי.
<ק': כן, פשוט זה - - - ההימורים היו חלק הכי גדול בחיים שלי ובזכות המרכז פה אני לא מהמר, פשוט.
<ק': לא מהמר בכלל וגם המחשבות על זה מאוד ירדו לי, שתמיד הייתי חושב על זה.
<רונית טלקר: תודה, ק'.
<רונית טלקר: ניקול תציג את החלק של דרי הרחוב ושיקום האסיר במינהל שלנו.
<ניקול אלייב: שלום.
<ניקול אלייב: שמי ניקול, אני רכזת היחידה של שיקום האסיר ודרי הרחוב ולא סתם אני מציגה אחרונה, כי אני מקבלת את המטופלים שלי אחרי כל הכישלונות של הפעולות וגמילות ואפשר להגיד שאנחנו האינסטנציה האחרונה שנותנת תקווה לאנשים להתרומם ולקום.
<ניקול אלייב: היחידה לדרי הרחוב פועלת מעל 16 שנה.
<ניקול אלייב: לצערנו אנחנו מקום שלישי בארץ בכמות דרי הרחוב, כמובן שלא כולם ברחוב, יש רצף טיפולי.
<ניקול אלייב: אנחנו מפעילים שתי מסגרות לטיפול בדיירי רחוב, אחת מהן זה שאלטר, שזה גגון.
<ניקול אלייב: אנחנו עושים סיורים בלילה וביום, מצאנו הומלס, אנחנו מעבירים אותו לטיפול.
<ניקול אלייב: המסגרת השנייה זה פיילוט שהקמנו לפני שנה וחצי, זה לאנשים שהם לא ברי שיקום.