GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מ': עכשיו שאנחנו פה יש אנשים שמבקשים שקלים בצומת, יש אנשים שיקברו אותם אחרי הצהריים כתוצאה משימוש בסמים ובדרכים ואמצעים להשיג עוד, עוד לא השתמשו, אבל הם ישלמו את המחיר.
<מ': אני אסיים, כי הקציבו לי זמן.
<מ': יש שיר שאני מחובר אליו מאוד, של אבי סינואני, שאומר אנא אלי, אל נא תחדל.
<מ': אז בואו כולנו באמת לא נחדל לעזור למכורים, לאנשים בכלל ולמכורים בפרט.
<מ': תודה שהקשבתם לי.
<קריאה: מישהו רוצה לשאול את מ' משהו?
<מ': אני אשמח.
תמר זנדברג: תודה רבה, מ'.
מירב בן ארי: אתה יכול אולי לספר כמה מילים על העבודה שלך פה היום?
מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה להגיד לך שאתה מאוד מרגש ומקסים, קודם הסתכלתי עליך כשעמדת והדיון פה היה חשוב, אבל בעיניי אנחנו באנו בשבילך, בשביל אותו - - - איך קוראים לו, המקסים הזה שדיבר?
תמר זנדברג: אליהו.
מירב בן ארי: גם, אתה יודע, בסוף רק לשמוע אתכם, זה הכי חשוב.
מירב בן ארי: אני אשמח לשמוע כמה מילים על העבודה לך היום כאן.
<מ': אני עובד כאן כמדריך, כמו שאמרה גב' סימונה, משמרת אחת בשבוע.
<מ': אני עובד למטה במאור, בתחלואה כפולה ואני עובד גם במחלקת נוער.
<מ': פה בעיקר אני מדריך שיכול לזהות מבעוד מועד את המטופל.
<מ': יש איזה שהם - - - שהם משויכים, שאנחנו לא יודעים לראות אותם, החיות יודעות לראות, אבל אצלנו, בגלל שאנחנו מכורים, כמו שאמר הרופא, יש את ההזדהות, יש את האמפתיה, אני יודע בדיוק מה הוא חווה כי הייתי במקום הזה.
<מ': מי שלא היה בחושך לא יודע להעריך את האור ואני רוצה כל כך לתת לו את מה שאני קיבלתי וזה בעיקר בתשומת הלב שאני נותן לו ולבוא אליו בגובה העיניים, להבין אותו, להבין את לבו.
<מ': אני יודע מה הוא חווה, הוא חווה עליות וירידות ברמה כזו שקשה לתאר אותה, אני חוויתי את זה, אני באתי מהמקום הזה, אני יכול להזדהות איתו, הוא צריך עידוד, הוא צריך תשומת לב, הוא צריך מילה טובה ואת זה יש לנו.
<מ': אנחנו רוכשים את הכלים האלה, דרך מה שעברתי בחיים ודרך ההשתלמויות ששלחו אותנו.
<קריאה: ודרך הקבוצות.
<מ': ודרך הקבוצות, דרך כל המעטפת שנמצאת פה.
<מ': אנחנו פה כמו משפחה.
<מ': ממש ככה, אני יכול לומר.
<מ': אנחנו משפחה שאוהבים אחד את השני ואכפת לנו, כי המוטו פה זה להציל חיים.
<קריאה: המקום הזה מציל חיים ואני פה הרבה פעמים והוא הציל לי את החיים כמה פעמים.
<מאיר בן סימון: יש עוד שאלה?
<מאיר בן סימון: אני אשמח.
<סימונה מורלי: מאיר הוא סיפור הצלחה, אבל אנחנו מאחלים גם לש', והוא באמת מאוד אמיץ, כי כרגע הוא שוהה בבית והוא מטופל כרגע, אז אנחנו מאחלים לך בהצלחה.
<ש': שמי ש' ואני מכור.
<ש': תודה.
<ש': אני בחור בן 61 - - -, השתמשתי המון שנים בסמים, עליתי על תקופת ניסיון, הייתי נקי 13.5 שנה, דרך תכנית MA שאני גאה להיות חבר MA.
<ש': הפסקתי ללכת לתכנית אחרי 13.5 שנה וההידרדרות שלי התחילה.
<ש': 5.5 שנים אני מנסה לעלות על דרך, עם כל מיני מקומות, כמו אשפוזיות של משרד הבריאות ואשפוזיות פרטיות, לא הצלחתי עד עכשיו, כמו שבפעם הזאת, תודה לאל, רק להיום, דרך האשפוזית הזאת.
<ש': האשפוזית הזאת הצליחה להעמיד אותי על הרגליים, לא האמנתי שהפעם אני מצליח והיום אני מסיים.
<ש': אני רוצה להודות בהזדמנות הזאת לצוות המקצועי, לצוות הרפואי ולמכורים שמלווים אותנו לאורך כל הדרך.
<ש': תודה שהקשבתם לי.
<סימונה מורלי: לאן אתה הולך מפה?
<ש': אני הולך מפה לירושלים, לאיגוד הירושלמי למאבק בסמים, מרכז יום, במשך חמישה ימים בשבוע, מיום ראשון עד יום חמישי ובערב כמובן קבוצות.
<סימונה מורלי: תודה לכם.
<אמיר ויצמן: שלום לכם, קוראים לי אמיר ויצמן, אני לא מכיר שום דבר חוץ מפשע וסמים, מקטנות.
תמר זנדברג: סליחה, אמיר וש', יש כאן פרוטוקול שהוא מוקלט ונכתב, אם אתם רוצים שהשמות לא יהיו כתובים, אז תגידו.
<אמיר ויצמן: אין לי בעיה, שיהיה כתוב, יש לי פרוטוקול גם בבתי משפט.
<אמיר ויצמן: בגדול אני רוצה להגיד, הייתי באשפוזיות בכל הארץ, באמת בפרטיות, ב'דרך', בצומת גולני, בכל הארץ, אין אשפוזית שלא הייתי, האשפוזית הזאת, אין דברים כאלה, החום והאהבה מהצוות, הנתינה, העזרה.
<אמיר ויצמן: יש לי ים דברים להגיד, אבל אמרו לי בקצרה.
<אמיר ויצמן: אני פה שבוע ימים, אני באתי לפה סמרטוט, אני אגיד לכם את האמת, לא יכולתי לעמוד על הרגליים.
<אמיר ויצמן: המקום הזה הציל לי את החיים, כמה פעמים אני פה, אני לא יודע איפה הייתי אם לא הייתי פה, יכול להיות במקומות שאלוהים ישמור, או בבית העלמין או בבית הסוהר.
<אמיר ויצמן: המקום הזה הציל לי את החיים הרבה מאוד פעמים.
<אמיר ויצמן: זהו, זה מה שיש לי להגיד.
<סימונה מורלי: אני רוצה לאחל לאמיר שזו הפעם האחרונה שהוא מאחל באשפוזית, עד כמה שהיא מוצלחת ונחמדה.
<אמיר ויצמן: אחרונה, אחרונה.
<סימונה מורלי: אוקיי?
<סימונה מורלי: מבטיח?
<קריאה: לאן אתה מגיע?
<אמיר ויצמן: צריך להיות לי היום ריאיון לקהילת 'רוח מדבר', אני מקווה מאוד ש - - - יש לי שתי בנות גם, אני מהסס.
מירב בן ארי: מאשדוד?
<אמיר ויצמן: אני מאשדוד.
<אמיר ויצמן: אני אגיד לכם את האמת, יש לי ספק, היסוס, אני מאוד מהסס, אני מפחד ללכת לקהילה.
<אמיר ויצמן: אם לא, אז יש לי תכנית של מרכז יום.
<קריאה: אל תהסס.
<קריאה: יש שם קהילה מעולה, מחכה לך בשתי ידיים.
<קריאה: אין מה להסס.
<אמיר ויצמן: כולם אומרים לי.
מירב בן ארי: אז למה אתה חושש?
מירב בן ארי: בגלל המרחק?
<אמיר ויצמן: לא, לא המרחק.
<אמיר ויצמן: האמת, במקום קהילה של 9 חודש, לקחתי קהילה של 40 חודש, אז בגיל 19, ואני מפחד מקהילה.
<אמיר ויצמן: אני מפחד מאוד, אבל החלטתי אתמול, בשיחות עם מרסל - - - אני לא יודע איך הגעתי לזה.
<עודד רוזנברג: ממה אתה פוחד?
<עודד רוזנברג: שלא תצליח?
<אמיר ויצמן: קודם כל אני פוחד ממשה וחדש שאני הולך אליו, משהו חדש, שאני לא מכיר, אני לא יודע, לא יודע איפה אני הולך.
<אמיר ויצמן: בית סוהר אני יודע, אני שוחה שם, פה אני שוחה, שם אני לא יודע לשחות.
<אמיר ויצמן: זה הפחד שלי.
<אמיר ויצמן: זהו, בגדול זהו.
<אמיר ויצמן: זה מה שרציתי להגיד על המקום פה ספציפית וזה לא כדי לרצות פה מישהו מהצוות, זה באמת, האשפוזית, אין דברים כאלה.
<סימונה מורלי: אני רוצה להגיד רק מילה.
<סימונה מורלי: יש לנו כאן גם מטופלי לוינסקי, מטופלי לוינסקי חסרי דיור, שכאן הרשות הלאומית למלחמה בסמים מממנת אותם מלא, אנחנו מקבלים את ההפניות מהם, מוציאים - - - הם מסבסדים אותם.
<סימונה מורלי: למטה יש מה שנקרא, לימודית, עם אילן שלנו כאן, שומר הסף.
<סימונה מורלי: יש לנו ביגודית, זה מסודר ומקוטלג יפה וכל מי שיוצא מכאן בוחר מה הוא לובש, מה הוא רוצה בהנהלה, כולל תיק, יש לנו גם מתנת פרידה למי שמצליח.
<סימונה מורלי: אז אפשר כבר לרדת למטה, אורחים יקרים, למאור.
<סימונה מורלי: (בהמשך הסיור, במרכז מאור)
<סימונה מורלי: אנחנו נמצאים במאור, תחלואה כפולה.
<סימונה מורלי: אני לא קוראת לו מיזם, תכנית, זה פרויקט שנמצא כאן עם הרבה שורשים ויסודות.
<סימונה מורלי: הרקע שאתם רואים, אנחנו חנכנו את התערוכה שנקראת ממעוף הציפור, זה המתמודדים, הם אלה שציירו, עם אמנית מדהימה שמלווה אותנו גם בדברים אחרים, יפית איטח, שהיא תספר.
<סימונה מורלי: אמנם היא לקחה את הציור שלה הביתה, אבל אני אשמח אם תספרי עליו אחר כך.
<יפית איטח: אין בעיה.
<סימונה מורלי: אפרת והדס, ממקימות, ובאמת, רק שתדעו שאני המלצתי עליהן, אנחנו כעיר, המלצנו עליהם כפורצות דרך בתחום הטיפול ואני מקווה שהן תקבלנה את הפרס, דרך משרד הבריאות, אז תצגנה, בבקשה.
<אפרת בר: טוב, אז צהריים טובים.
<אפרת בר: רק בכמה מילים אני אציג את המרכז, אני חושבת שהחלק החשוב זה באמת החלק של המתמודדים.
<אפרת בר: אנחנו ממוקמים, כמו שסימונה אמרה, במרכז לתחלואה כפולה, מרכז שלמעשה קיים כבר עשר שנים והוא הוקם מתוך הצורך לתת איזה שהוא מענה לאנשים שהרבה שנים נפלו בין הכיסאות.
<אפרת בר: המרכז מוקם משתי יחידות מרכזיות, מרכז יום פסיכיאטרי לתחלואה כפולה ומרכז לשיקום והכוונה מקצועית.
<אפרת בר: בתוך מרכז היום אנחנו יכולים לקלוט עד 20 מטופלים, המטופלים מגיעים לפה גם לטיפול קבוצתי וגם לטיפול פרטני והחלק החשוב הוא זה שהאנשים שמגיעים לפה מקבלים איזה שהוא מענה משולב, גם של טיפול, גם של דיור וגם של שיקום.
<אפרת בר: חשוב לי לציין שבתחום הדיור, בעקבות הפתיחה של המסגרת שלנו, הוקם הוסטל ודיור מוגן לתחלואה כפולה פה בעיר.
<אפרת בר: יושבת פה לידור פימה, שהיא ממקימי המסגרת הזאת.
<אפרת בר: ואנחנו עובדים איתם בשיתוף פעולה.
<אפרת בר: אחד הדברים המאוד מאוד חשובים זה שבאמת מתאפשר לנו לתת למטופלים מענה מקיף ואינטגרטיבי באותו מקום, בו זמנית ועל ידי אותו צוות שבעצם מיומן ומוכשר לטפל בתחלואה כפולה.
<אפרת בר: קצת על החלק התעסוקתי.
<הדס מגנס: אז המרכז השיקומי בנוי ככה שהוא נותן רצף שיקומי, תעסוקתי, אנחנו הקמנו את המרכז בצורה כזאת שמגיעים אלינו אנשים שהם גם ברמת תפקוד נמוכה, אנשים שמגיעים במצבים שהמון זמן לא עבדו, צריכים לרכוש מיומנויות עבודה בסיסיות.
<הדס מגנס: אתם יושבים פה בחדר הזה, שהוא מהווה מין מפעל מוגן קצת והם עושים פה עבודות אריזה, אנחנו עובדים עם מפעל באשדוד שמספק לנו כל מיני מוצרי אינסטלציה וכאן הם עובדים ומתחילים את התהליך הראשוני, אנשים שזקוקים למעטפת הראשונית הזאת ולעבודה הבסיסית.
<הדס מגנס: השלב הבא, בנינו פה פרויקט של תעסוקה מעברית, זה אומר שיש אנשים שקשה להם לעבור ישירות, לעבוד בשוק החופשי, ללא ליווי.
<הדס מגנס: הם עובדים בתוך מפעל לקוסמטיקה, עם מדריך שמלווה אותם יום יום והשלב הבא שבנינו זה תעסוקה מעברית, אנשים יוצאים לעבוד בשוק החופשי.
<הדס מגנס: כל השילוב וחיפוש עבודה בעצם נעשה על ידי יעל, שהיא רכזת השמה שלנו.
<סימונה מורלי: קצת מספרים, הדס.
<הדס מגנס: זאת יעל שעושה פה עבודה מדהימה, כי אנחנו יכולים לקלוט 40 מתמודדים במרכז השיקומי כשבע
<הדס מגנס: צם אנחנו עומדים היום על 50% אנשים שיוצאים לעבוד בשוק החופשי והמון אנשים שנמצאים בתוך מרכז השיקום יום יום גם יוצאים להתנסויות.
<הדס מגנס: זה אומר שאנחנו מנסים מאוד מאוד לתפור לכל אחד את החליפה שמתאימה לכל אדם ולראות מה הצורך שלו.
<הדס מגנס: בתוך המרכז השיקומי זה אומר שהם ממשיכים לקבל גם את הטיפול, כמו אצל אפרת, את המעקב הפסיכיאטרי, את המעקב הפסיכוסוציאלי, קבוצות שמכינות אותם גם לעבודה בשוק החופשי, עובדים על כישורים בסיסיים, אלה בעצם קבוצות תעסוקתיות שיקומיות וגם נותנים בדיקות שתן.
<הדס מגנס: זו מעטפת שלמה ואנחנו עובדים כמובן עם הצוות של לידור בהוסטל, זאת אומרת שזה 24/7, במשך היום, המתמודדים שנמצאים אצלנו מקבלים את השירות שהם צריכים מכל הבחינות, גם מחלת הנפש וגם ההתמכרות.
תמר זנדברג: כמה מתמודדים ולכמה זמן הם נמצאים פה?
<אפרת בר: סך הכול מתמודדים יש סדר גודל של 40 - - -
תמר זנדברג: בכל רגע נתון?
<אפרת בר: כשלמעשה בתוך היחידה של מרכז היום הם יכולים להיות גג עד שנתיים, זאת אומרת יהיו אנשים שיהיו שלושה חודשים ויתחילו איזה שהוא תהליך תעסוקתי ויהיו אנשים שזקוקים לתהליך יותר ארוך, אבל זה משהו שאולי אחר כך דרך המתמודדים עצמם, הם יספרו כל אחד על התהליך המאוד ייחודי שהוא עבר.
<אפרת בר: ביחידה השיקומית אנחנו יכולים לקלוט עד 40 מתמודדים כשבתוך היחידה השיקומית התהליך הוא הרבה יותר ארוך, זאת אומרת יהיו מטופלים - - - מי שיש לו סל שיקום והוא משולב גם ביחידה השיקומית יכול להיות לאורך זמן ויש מטופלים שמרגע הקמת המקום הם משולבים אצלנו, משולבים בתוך היחידה השיקומית, יוצאים לעבודה בשוק החופשי וממשיכים כל הזמן לקבל גם את הטיפול הפסיכוסוציאלי וגם את הטיפול והמעקב הפסיכיאטרי.
תמר זנדברג: אז כמה סך הכול נמצאים גם ב - - - כלומר 40 סך הכול, כולל אלה ש - - -
<אפרת בר: זה נע בין 40 ל-50 - - -
מירב בן ארי: הם באים לפה בבוקר ומה?
<אפרת בר: יש סדר יום מאוד מובנה.
<אפרת בר: גם בתוך היחידה הטיפולית וגם בתוך היחידה השיקומית יש סדר יום, המטופלים מגיעים לפה בבוקר, ביחידה הטיפולית הם משולבים במגוון מאוד עשיר של קבוצות טיפוליות -- -
<קריאה: כדוגמת?
<אפרת בר: פסיכותרפיה גופנית, פסיכודרמה, טיפול באמנות, ניהול מחלה ואחלמה.
<אפרת בר: פגשתם את מאיר, שסיפר את הסיפור האישי שלו, אבל פה הוא מדריך שנותן דגש מאוד מיוחד של איך - - - הוא לוקח את עבודת הציידים, אבל נותן דגשים מאוד ייחודיים לנושא של תחלואה כפולה, כשאנחנו כל הזמן בתוך הקבוצות האלה נעים על הרצף של טיפול גם בבעיית ההתמכרות וגם בבעיה הנפשית.
<אפרת בר: הם מגיעים לפה בבוקר, עד שתיים, יש להם ארוחת בוקר במהלך היום וההבדל הוא שבתוך היחידה השיקומית גם יש מסגרת מאוד מסודרת של קבוצות, אבל הדגש הוא יותר כבר סביב החלק התעסוקתי.
מירב בן ארי: ובערב הם הולכים הביתה?
<אפרת בר: חלק מהאנשים ש - - -
תמר זנדברג: כמה מהם בהוסטל?
תמר זנדברג: כמה מהמתמודדים שמגיעים לכאן למרכז היום?
<הדס מגנס: בהוסטל יש 20 מקומות.
תמר זנדברג: וכולם פה במרכז יום?
<הדס מגנס: כן, כל מי ש - - - ויש לנו דירות קבוצתיות שמכילות היום 8 דיירים ולפעמים אנחנו מלמדים גם דיירים בבתים שלהם, אנחנו - - - ומלמדים אותם שם ועושים את כל ההתאמות של הדיור לאוכלוסייה הזו.
<אפרת בר: כל המטופלים שנמצאים במערך של ההוסטל והדיור המוגן משולבים אצלנו בשלבי טיפול ושיקום שונים.
<אפרת בר: אני חושבת שבתהליך ההקמה של המקום אנחנו קראנו גם הרבה חומרים וניסינו לראות איזה מודלים בעצם הם הכי עובדים ואני חושבת שזו בדיוק הייתה השאיפה שלנו, זה באמת לבנות איזה שהוא מודל שמשלב במקום אחד את הטיפול ואת השיקום ב - - -
<סימונה מורלי: זה התפתח.
<סימונה מורלי: בהתחלה זה היה שתי ישויות ולאט לאט הבנו ש - - -
<אפרת בר: כי הרבה פעמים באמת האנשים האלה נזרקו בין מערכת אחת למערכת אחרת וזה החלק החשוב, אני חושבת, שבאמת לעטוף אותם 24 שעות ולקבל איזה שהוא מענה אינטגרטיבי.
<אהוד אורטל: תמר, חשוב שתודיעי, יש לך, לפעמים אני רואה אצלך ציפיות ממשרד הבריאות, אני רוצה שתדעי, המסגרת הזאת הוקמה כי אפרת הייתה בטיפול בנפגעי סמים ברווחה, אני ישבתי ברשות בזמנו וראינו שיש לנו 150 חבר'ה שנופלים בין הכיסאות.
<אהוד אורטל: ככה זה התחיל.
<אהוד אורטל: המסגרת הוקמה קודם כל על בסיס של עבודה עם סל שיקום, כי זה מה שהיה.
<אהוד אורטל: אני לא אשכח שבאנו למשרד הבריאות והם בכלל לא ידעו על מה אנחנו מדברים בהקצאה של הועדות לטובת נושא מרכז היום שהיא עכשיו מדברת עליו.
<אהוד אורטל: עד היום, עכשיו אנחנו רק יושבים עם משרד הבריאות, כדי לבנות נוהל שיהיה אפשר לפתוח מרכזי יום כאלה בכל מדינת ישראל.
<אהוד אורטל: הנוהל הזה עדיין לא קיים למרות שהמסגרת הזאת עובדת כבר שמונה-תשע שנים, זאת אומרת שעדיין משרד הבריאות לא בנה נוהל לתקצב מרכזי יום בתחלואה כפולה.
<אהוד אורטל: זה לא קיים.
<אהוד אורטל: אז פשוט שתקבלי איזה שהיא - - -
<אביבה וולף: התורה לא מופצת.
<אביבה וולף: מאוד קשה לראות אותם בכל מיני מקומות, אבל ממש מודל העתקה מושלם.
<קריאה: לא, הם התחילו לעשות את זה.
<אהוד אורטל: מה שקורה, כשיש מסגרת נולדת על ידה מסגרת המשך, כמו הנושא של ההוסטל או מה שלא נראה היום, לצערי, זה הנושא של מרכז יום נשים, שיש למרכז יום נשים באשדוד גם דירת המשך.
<רונית צור: אנחנו נעשה סיור וירטואלי, תוכלו להתרשם, כדי שאנחנו נצליח להעביר את כל מה שקיים בעיר.
<שלומית בירנבוים: אולי עוד חשוב להוסיף, מבחינת רצף טיפול יש שתי קהילות היום, גם קהילת שילוב 'אילנות' וגם קהילת תכנים שנותנות מענה ל - - - זה חלק מהרצף.
<שלומית בירנבוים: כלומר יש אשפוזית אחת בבאר שבע, יש שתי קהילות טיפוליות - - - והמשך הרצף הוא באמת במענה של מרכז היום ושל הדירה.
<שלומית בירנבוים: יש גם בראש העין שמתחיל.
<שלומית בירנבוים: אבל באמת כל הנושא של שיקום, חשוב לשים עליו הרבה מאוד דגש והרחבה של שיתופי פעולה כי האוכלוסייה פה הולכת וגדלה.
<שלומית בירנבוים: אנחנו רואים את זה בצורה מאוד - - -
<אפרת בר: בהקשר למה שאת אומרת אנחנו עובדים בשיתופי פעולה עם קהילות ויש לנו הרבה פעמים הפניות לכאן ולכאן.
<אפרת בר: עוד משהו אחד חשוב לפני שאני נותנת את רשות הדיבור למתמודדים, החוליה החסרה שלנו היום היא החוליה המרפאתית, וזה באמת משהו שככה סימונה, עם חגי, עם ד"ר מרינה - - -
<אהוד אורטל: אבל זה מתקדם, לאט לאט.
<אהוד אורטל: אני אסביר.
<אהוד אורטל: כדי לקבל אישור, מה שחסר להם זה האלמנט המרפאתי לתחלואה כפולה.
<אהוד אורטל: הם צריכים לחבור או לבית חולים שייתן חסות והאחריות המקצועית - - -
תמר זנדברג: ליווי פסיכיאטרי?
<אהוד אורטל: כן, שאנחנו נוכל להפנות - - -
<סימונה מורלי: תמר, יש היום הפרטה של נושא של בעיות הנפש, כל קופה מציעה מרפאות, אבל הקופה לא נותנת מענה לבעיה פסיכיאטרית בתחלואה כפולה.
<סימונה מורלי: באנו אנחנו ואמרנו, אוקיי, הוא מסיים שנה וחצי, המתמודד משקם את חייו, עדיין הוא צריך פה לקבל פעם בחודש, פעם בחודשיים, את המענה.
<סימונה מורלי: אמרנו שיש לנו צוות, בדיקות שתן וכו', בואו נקים מרפאה, זה מתקדם, אבל שלוש זה כבר טווח - - -
תמר זנדברג: זאת אומרת אתם בעצם בשאיפה להקים כאן בבניין הזה מרפאה?
<אהוד אורטל: ואז המרפאה לדוגמה תוכל לתת מענה, סתם, לנשים שזקוקות למענה פסיכיאטרי בתחלואה כפולה, הן יוכלו לקבל את המענה הזה פה.
<הדס מגנס: אבל זה גם לאנשים שלא חייבים את כל המערך הזה.
תמר זנדברג: ברור, שצריכים לבוא לביקורים, או שהם - - -
<הדס מגנס: בדיוק, שהם צריכים פסיכיאטר וצריכים ליווי של עובדת סוציאלית, אבל הם לא צריכים את כל המעטפת.
תמר זנדברג: אתם סיימתם?
תמר זנדברג: אתם מעבירות לנו את המתמודדים?
<אפרת בר: כן.
תמר זנדברג: רק שלום לכולכם, תודה שהצטרפתם אלינו, תיכף נשמע אתכם, רק אני רוצה לומר שיש לנו כאן פרוטוקול, זו בעצם כמו ישיבה של ועדת הכנסת.
תמר זנדברג: אני תמר זנדברג, אני יושבת ראש הוועדה, וחברת הכנסת מירב בן ארי, יש לנו פרוטוקול שכל דבר שנאמר נרשם פה, אם מישהו מכם מעוניין שהשם יהיה חסוי ולא יופיע בפרוטוקול, אז תגידו בתחילת הדברים והשם יימחק מהפרוטוקול, אלא רק מה שתגידו ללא השם.
תמר זנדברג: זה לבחירתכם, פשוט שתדעו שהדברים מוקלטים ונרשמים.
<הדס מגנס: אז בעצם אנחנו כאן ביקשנו מהחבר'ה המקסימים כאן שיושבים.
<הדס מגנס: אני רוצה להדגיש שכל מי שיושב פה עבר את התהליך נכון, ממרכז היום כאן, מהיחידה הטיפולית והמשיך גם את החלק השיקומי.
<הדס מגנס: זאת אומרת כל אחד יוכל לתאר פה את התהליך שהוא עבר, מהמקום שהוא היה צריך לעבוד על החלקים הראשוניים, אחרי גמילה, התמודדות עם איזון נפשי וכך בתוך התהליך הוא המשיך לעבוד על החלק התעסוקתי, על הקריירה המקצועית שאנחנו בשאיפה לתת לכל אחד את ההזדמנות.
<הדס מגנס: ר', את רוצה להתחיל ולספר?
<הדס מגנס: לכל אחד יש זווית מאוד מיוחדת שלו של מה שהוא עבר בתוך התהליך שלו.
<הדס מגנס: את רוצה להתחיל?
<ר': אין לי בעיה.
<ר': טוב, אז אני ר' ושלום לכולם.
<ר': אני התחלתי את התהליך לפני 11 חודש בערך.
<ר': התחלתי שלושה חודשים ראשונים במעון יום, שזה טיפול בבעיה הנפשית ובבעיה של ההתמכרות.
<ר': עברתי תהליך מאוד משחרר וטוב, עם תמיכה מדהימה פה מבחינת כל הדברים.
<ר': הייתה לנו אמנות ופסיכודרמה וקבוצה עם האחות, שלושה חודשים ראשונים הייתי פה.
<ר': לאחר מכן עברתי לעבוד בתעסוקה, שזה בצינורות, וכך התחלתי להתמודד, אחרי הרבה זמן שלא עבדתי, עם להגיע מוקדם בבוקר, הפסקות בזמן, להתחיל להזיז את השריר הזה של תעסוקה בעצם וזהו.
<ר': היום אני עובדת בשוק החופשי, אני עובדת במאפייה, מאוד טוב לי שם, מצליחה לעבוד שמונה שעות.
<ר': התחלתי מארבע שעות, אחר כך שש שעות והיום אני עובדת שמונה שעות.
<ר': אני נורא מודה לצוות מאור ולהוסטל ש - - - אגב, אני גם בהוסטל.
<ר': אני ישנה בהוסטל והצוות מדהים באמת - - -
<הדס מגנס: שגם בחלק הזה את עוברת תהליכים של שיקום.
<ר': כן, אני מקבלת עזרה פסיכולוגית, עזרה סוציאלית.
מירב בן ארי: בת כמה את?
<ר': 28.
<ר': הייתי בבית חולים.
<ר': שנה שלמה חיכיתי בשביל להגיע למקום שיש לו מענה לשני הדברים ובאמת אני יודעת שפה זה המקום הכי טוב בארץ.
<ר': באמת.
מירב בן ארי: אבל את לא מאשדוד?
<ר': אני לא מאשדוד, אני מנתניה.
תמר זנדברג: גם מירב מנתניה.
<ר': אני באמת מאוד מעריכה את הצוות ואת העזרה והתמיכה של כולם.
<ר': אני חושבת שלא הייתי יכולה לחזור לעבוד ובכלל להשתקם פיזית, נפשית ורוחנית בלי העזרה של הצוות ושל כולם.
<ר': באמת, מדהימים פה אחד אחד, מקשיבים, נענים לכל בעיה או בקשה.
<ר': וזהו, בעזרת ה' אני מחכה לעבור לדיור מוגן.
מירב בן ארי: מההוסטל את הולכת לדיור מוגן?
מירב בן ארי: זה הרצף?
<ר': כן, ואני עדיין נשארת עם התמיכה של מאור והתמיכה של הוסטל.
מירב בן ארי: אז איך משתלבת לך העבודה במאפייה ביחד עם פה?
מירב בן ארי: את אומרת שמונה שעות, לא כל יום?
<ר': לא, לא כל יום.
מירב בן ארי: ואז את משלבת?
<ר': אני באה לפה כל יום חמישי לקבוצת עבודה ולשיחה עם העובדת הסוציאלית שלי, אפרת המדהימה, תודה.
<ר': וזהו.
<הדס מגנס: אני רוצה להדגיש, מי שיוצא לעבוד בחוץ, אנחנו ממשיכים את המעקב ואת הליווי.
<הדס מגנס: יום חמישי זה יום שכל העובדים בחוץ מגיעים למרכז, יש קבוצת תעסוקה עם יעל, יש בדיקת שתן, מי שצריך לעלות לרופא עולה לרופא, שיחה עם המטפל הפרטני וככה אנחנו סוגרים את המעטפת של השבוע ושל המעקב שלנו כדי לשמור, לראות, לתת את המענה הטיפולי והשיקומי.
<קריאה: קשר עם המעסיק.
<הדס מגנס: יעל כל הזמן בקשר עם המעסיק.
<הדס מגנס: אנחנו לא מרפים משם, מהמקום הזה.
<הדס מגנס: רק היום בבוקר לי וליעל הייתה שיחה עם מתמודד אחר, שהייתה בעיה שם, וכל הזמן עבודה סביב העניין הזה.
<הדס מגנס: זה לא מסתיים, המעקב, הליווי, התמיכה והטיפול ממשיכים.
<הדס מגנס: זה מה שקודם אמרנו, שזה לא נפסק.
<ר': תודה רבה.
<י': שלום, אני י'.
<י': גם הגעתי למאור לפני שש שנים, ב-2010, אבל את אפרת ראיתי כבר - - - זה היה בקפלן - - -
<אפרת בר: אנחנו פתחנו את מעון היום ביחד, אתה ואני.
<י': כן.
<י': היו אשפוזים, הייתי מסתבך עם סמים בהתחלה, אז הגעתי לאשפוז פסיכיאטרי פעם ראשונה ולא סיפרתי שהשתמשתי בסמים.
<סימונה מורלי: איזה סמים?
<<י': > גראס וכל מיני ממריצים.
<סימונה מורלי: גם ר', גראס?
<ר': גראס וכל החומרים הכימיים חוץ מהזרקות.
<<י': > אז אני התחלתי ב-2006, ב-2009 התאשפזתי בבית חולים פסיכיאטרי וחיכיתי שמונה חודשים כדי שיקבלו אותי בהוסטל, שאני אבוא לפה להוסטל.
מירב בן ארי: איפה חיכית?
<<י': > בפרדסייה, בתחלואה כפולה שם, צפון.
<<י': התחלתי ב-2010 טיפול, שהיה לי מאוד קשה בהתחלה, לא היה לי קל.
<<י': היו עליות וירידות ושלוש שנים הייתי בטיפול קבוצתי פה פלוס רופאים ושיחות פרטניות שעזרו מאוד גם.
<<י': אני זוכר שהיה לי מאוד קשה, הייתי כל פעם נופל.
<<י': בעזרת קבוצות ושיחות, גם יעל עזרה לי הרבה, בעזרת יעל, יצאתי לשוק החופשי לעבוד.
<<י': אני עובד במחשבים, זה המקצוע שלי בעצם, אני עובד כבר שלוש שנים בחוץ והייתה לי נפילה לא מזמן, לפני ארבעה חודשים, השתמשתי פעם אחת.
<<י': זה קורה, אין מה לעשות.
<<י': התייאשתי מאוד, היה לי קשה להתמודד בחיים, נפלתי, לא החזקתי מעמד.
<<י': לא הייתי מודע, אבל אני כל פעם מחדש את עצמי.
<<י': כל פעם, בעזרת הקבוצות של מאיר, אני כל פעם מגלה משהו חדש בעצמי, בעזרת כל הטיפול, כל הצוות.
<<י': אני מגלה כל פעם משהו חדש שנותן לי להתמודד יום יום עם החיים.
<<י': אני עכשיו שבועיים כבר חזרתי לעבוד.
<<י': הייתי פה שלושה חודשים במעון יום, הייתי בטיפול ועכשיו אני שבועיים כבר עובד.
<<י': וזה בסדר, אני מרגיש שטוב לי.
<<י': > אני גר עכשיו לא בהוסטל, אני גר עם ההורים ב - - -.
<<י': אני מגיע באוטובוסים לפה.
<קריאה: את מכירה את - - -, תמר?
<קריאה: יש שם תימנים ורוסים.
תמר זנדברג: בשבילנו כולם אותו דבר.
<הדס מגנס: י', אתה דיברת על נקודה מאוד משמעותית, שבתוך כל התהליך הנורא משמעותי שעברת, בתוך הדרך הזאת יש גם נפילות.
<<י': > נפילות.
<<י': אני רציתי לציין את זה.
<הדס מגנס: ואחד הדברים היפים של י', שבאמת אתה קמת מהנפילה ואתה חזרת והמשכת וממקום שהיה נורא קשה לך, להיות בקבוצות ולשבת, והיום משהו הרבה יותר - - -
<<י': > יציב.
מירב בן ארי: אז עכשיו חודש אתה עובד?
<<י': > שבועיים.
מירב בן ארי: חזרת לעבודה?
<<י': > כן, אני חזרתי.
<<י': המעסיק הוא בן אדם מאוד טוב.
מירב בן ארי: איפה?
מירב בן ארי: פה באשדוד?
<<י': > הוא - - - יש שם מעבדת מחשבים.
<הדס מגנס: אני חושבת שי' מראה לנו, דרך התהליך שהוא עובר כמה חשוב - - - אנחנו כל הזמן גם מתחזקים את המעסיקים, למרות הקשיים שהוא עובר והנפילה וההפסקות שלו יש משהו בעבודה מאוד לא פשוטה שאנחנו עושים עם המעסיקים, שיבינו את הצרכים ואת הקושי.
<הדס מגנס: יש לי' מעסיק מקסים, שיעל בקשר נורא טוב איתו והם כל הזמן אמרו לו, 'מתי שאתה מצליח לחזור לעצמך אתה חוזר', נכון?
<<י': > כן.
<הדס מגנס: זה משהו שלא כל מעסיק נמצא במקום הזה.
<הדס מגנס: אנחנו משקיעים אנרגיות מאוד גדולות בלהגיע למעסיקים האלה, שמבינים.
<סימונה מורלי: אז ככה נפתח סוגריים, גם מעסיק, צריך להגיד לו את התודה על במה, אז קיימנו כאן, במסגרת השקת התעסוקה, אות המעסיק, והוקרנו ונתנו תעודת הערכה מטעם הרשות למעסיק.
<סימונה מורלי: המטופל נתן לו את התעודה על זה שהוא מלווה אותו ותומך בו לאורך כל השנה.
<ו': שלום לכולם.
<ו': קוראים לי ו', אני בן 24, מראשון לציון.
<ו': אני נמצא במאור משהו כמו שנתיים וחצי, נראה לי.
<ו': אני טיפה מתרגש מהמעמד, לא כל יום יש לנו אורחים.
<ו': אני בגיל 21.5 התאשפזתי באשפוזית בבאר שבע, אחרי תשע שנים של שימוש, זרקו אותי מהצבא בגלל השימוש והרגשתי כל פעם שכשנכנסתי לאיזה שהיא מסגרת גם הפן הפסיכיאטרי וגם הפן ההתמכרותי, כשהייתי מגיע למצבים של קריסה, כל מסגרת הייתה מתנערת ממני.
<ו': בגיל 21 ממש כבר הגעתי לקריסה ואחרי האשפוז הלכתי לקהילה טיפולית שהיא לא קהילה של תחלואה כפולה ובעצם בגלל שהמסגרת לא התאימה אני בכלל לא קיבלתי שם מענה לצד הפסיכיאטרי, אז אחרי חמישה ימים הם לא יכלו להתחייב על המצב שלי.
<ו': אני הייתי במצב מאוד דיכאוני, חשש לפגיעה עצמית ויצאתי מזה.
<ו': אז הלכתי למסגרת טיפולית שהיא גם רק להתמכרויות וגם שם לא ממש מצאתי את עצמי בגלל שלא נתנו לי מענה לפן הפסיכיאטרי.
<ו': אני בחיים שלי לא טיפלתי בפן הפסיכיאטרי, לא שידעתי או הייתי מודע בכלל לבעיה הפסיכיאטרית ומה אני אמור לעשות איתה ואז הגעתי למרכז מאור.
<ו': אני הגעתי במצב מאוד קשה, פגיעה עצמית, מחשבות אובדניות, חרדות, פרנויה, הייתי ממש בתחילת הניקיון שלי, חודשיים נקי, זמן קצר אחרי זה היה לי ניסיון התאבדות, הגעתי לבית חולים פסיכיאטרי וכשחזרתי לפה מה שהדהים אותי זה שהמקום הזה לא התנער ממני.
<ו': המקום הזה תמך בי והחזיק אותי.
<ו': ההתחלה הייתה מאוד קשה, היה לי קשה גם בבית, עם המשפחה, מכיוון שלא הייתה לי הכרה בסל שיקום ובמערכת, אז לא יכולתי ללכת למרכז אחר ומרכז מאור היה ממש כמו בית בשבילי.
<ו': אני הגעתי בחוסר זהות מוחלטת, לא הבנתי מי אני או מה אני, לא הבנתי אם אני רוצה לחיות בכלל.
<ו': בעקבות המקום הזה ממש הצלחתי לגבש זהות, גם בעקבות הטיפול הפרטני יותר, גם הטיפול הקבוצתי, הטיפול בפסיכודרמה, למדתי איך אני מתמודד עם המשפחה שלי, איך אני מתמודד עם העולם החיצוני, הקבוצות של מאיר בנושא ההתמכרות, המעקב הפסיכיאטרי.
<ו': אני הבנתי שמה שאני רוצה לעשות זה בעצם גם לתת בחזרה ולעבוד בתור מדריך, זה התחום שאני החלטתי ללכת אליו.
<ו': היום אחרי משהו כמו שנתיים וחצי אני משולב בתכנית צרכנים נותני שירות, אני כבר בשלב שאני מגיש קורות חיים למקומות עבודה, זה משהו שאני מאוד מתרגש ממנו והכול בזכות המקום הזה.
<ו': אני הגעתי לפה, אני לא ידעתי מה אני רוצה לעשות עם החיים שלי.
<ו': אני לא חשבתי שאני אשרוד בכלל והמקום הזה ממש הציל לי את החיים.
<ו': זה המקום היחיד שלא ויתר עליי גם כשהיה קשה וזה נתן לי תחושה של חום ואהבה ועידוד, מקום שהאמין בין וכיבד את הקצב שלי כמו שלא קיבלתי בשום מקום אחר.
מירב בן ארי: מה אתה עושה יום?
<ו': תכנית צרכנים נותני שירות זו תכנית ששם סל שיקום שמשלבת מתמודדים בעבודה עם מתמודדים.
<ו': יש לי תכנית בגלל שאני רוצה לעבוד בכל התחום של תחלואה כפולה, אמרתי שאני אתחיל לעבוד בתחום הפסיכיאטרי ואז בתחום ההתמכרותי ואז אני איכשהו אשלב.
<ו': אז אמרתי שאני אתחיל בתחום הפסיכיאטרי, אני רוצה לעבוד בהוסטל או בחונכות או במשהו שקשור להתמודדות, אבל גם בהדרכה.
<ו': זהו, באמת.
<ו': אני חייב להדגיש את התודה הענקית שיש לי למקום הזה.
<ו': גם אחרי שנתיים וחצי אני עד היום בא מראשון לציון לפה כמעט כל יום, שעה נסיעה כל כיוון ובאמת שזה שווה את זה.
<ו': אני אוהב את המקום הזה.
מירב בן ארי: אז אתה ישן בבית?
<ו': עד היום אני גר עם ההורים, כן, אבל אני - - - עד לפה.
<הדס מגנס: ו', איפה הציור שלך?
<ו': אחד מהם לקחתי.
<ו': יש לי ציור שם וגם הפסל של הפלסטלינה, גם הציפור שמאחורי הדס, הירוקה.
<ו': זו פעילות שבאמת - - - יש לי תשוקה מאוד גדולה לאמנות ואני מאוד שמח שהמקום הזה נתן לי לפתח את זה ועזר לי לעסוק בזה.