GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ניקול אלייב: הגענו למסקנה שטיפול בדרי הרחוב הוא טיפול שאחרי כמה ניסיונות יש אנשים שחייבים מסגרת, שכל החיים צריכים להיות במסגרת, זה נקרא דיור נתמך או בית לחיים.
<ניקול אלייב: פה אתם רואים סיור שארגנו לירושלים, ל'יד ושם'.
<ניקול אלייב: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם כל יחידות והרווחה בעיר.
<ניקול אלייב: יש לנו רצף טיפולי, מאז שאיתרנו את דר הרחוב אנחנו מפנים אותו לטיפול, או במרכז לנפגעי אלכוהול והימורים או למרכז נפגעי סמים.
<ניקול אלייב: לגבי היחידה לשיקום האסיר, הטיפול באסיר הוא בשתי דרכים.
<ניקול אלייב: דרך אחת זה טיפול באסירים בשליש ובאסירים שהשתחררו מלא.
<ניקול אלייב: הדגש הוא בטיפול בשליש, כי פה אם אנחנו פוגשים אסיר מכור לאלכוהול או לסמים אנחנו בונים חליפה שמתאימה לאותו אסיר ובונים לו תכנית שהוא משתלב בטיפול, או במרכז לנפגעי סמים או במרכז לנפגעי אלכוהול.
<רונית צור: ילדים, נשים.
<ניקול אלייב: אנחנו מטפלים בשיקום האסיר בטיפול משפחתי מערכתי, אנחנו מטפלים גם בילדים, יש לנו תכנית פר"ח לילדי האסירים וגם נשות אסירים, אנחנו נותנים גם מענה פרטני וגם קבוצתי.
מירב בן ארי: אני רוצה לשאול אותך, בכובע אחר.
מירב בן ארי: אני מתעסקת הרבה עם צעירים חסרי בית.
מירב בן ארי: מה ההבדל בין, הרי יש את דרי הרחוב, ההומלסים הוותיקים המבוגרים, קודם כל האם יש לכם צעירים חסרי בית, ראיתי 50 או 60 ומשהו, אנחנו מתייחסים רק לאנשים מבוגרים?
<ניקול אלייב: אנחנו מטפלים בדיירי רחוב מגיל 18 עד גיל 67.
מירב בן ארי: אבל יש צעירים?
<עומר אונגר: יש קורת גג.
<עומר אונגר: יש בעיר, לא לצעירים מכורים.
מירב בן ארי: אז לצעירים נקיים?
<עומר אונגר: כן.
מירב בן ארי: אבל זה רק להם?
מירב בן ארי: הם לא עם המבוגרים?
<עומר אונגר: נכון, לא למבוגרים.
<עומר אונגר: לצעירים מכורים מתחת לגיל 18 אין מענה כמו קורת גג או כמו - - -
<רונית צור: לא בעיר, יש ארצי.
<עומר אונגר: ברור, לא בעיר.
<עומר אונגר: לצעירים לא מכורים יש מסגרות בעיר שכוללות גם - - -
<ניקול אלייב: אני רוצה להזמין לפה את נ', מטופל שלנו משותף שיספר קצת על החיים שלו.
<נ': שלום, קוראים לי נ'.
<נ': איזה התרגשות.
<ניקול אלייב: תספר לנו מהתחלה, מתי עלית, מה עשית.
<נ': אני כאן משנת - - -
<רונית צור: נ', אתה יכול טיפה לדבר בקול רם, שנשמע?
<נ': אני מוכר פה במרכז לנפגעי אלכוהול משנת 99', או שנת 2000, לא זוכר, הרבה שנים.
<נ': פעם ראשונה הגעתי דרך בתי משפט והאמת, אותו זמן לא אהבתי את המקום, הקבוצה - - - הייתי מכור לאלכוהול, הבקבוק, הרגש היה שם והסודות שם ולא החזקתי מעמד.
<נ': אחרי זה כבר הידרדרתי עם השתייה בצורה מטורפת, שהייתי מגיע למצב שלא הייתי מצליח להרים כוס, הייתי צריך לשים קשית, לשכב ו - - - זה היה בלתי נסבל.
<נ': אני חי ברחוב מאז שאמא שלי נפטרה וזהו.
<רונית טלקר: תספר קצת על תהליך הטיפול שעשית.
<נ': עשיתי את הטיפול פה כמה וכמה פעמים ולא הייתי מצליח להחזיק מעמד, הולך לגמילה, חוזר מגמילה - - - לפעמים הבן שלי, יש לי שני ילדים שאומרים לי 'אבא', והם קוראים לאמא, אז אני מתגעגע יותר לאמא, כי - - - ויש לי את הקנאה שחסר, גדלתי בלי אמא, אבא שלי נמצא בצפון, אין לי שום קשר אליו וכל פעם שהייתי הולך לגמילה והייתי יושב בפינה, הילד אומר לאמא 'תיקחי אותי לבית ספר' הייתי נכנס לדיכאון והולך לשתות, בשביל ל - - - וככה נפילות שהיו לי כל פעם מחדש.
<נ': אז עוד פעם הלכתי לקהילה, שם ברחתי, הרגשתי שאני כאילו נמצא בפנימייה, כי כל המסגרת שלי זה מוסדות.
<נ': ברחתי משם והחזקתי חודש-חודשיים, עוד פעם נפלתי, נפילה יותר גרועה, עד שהייתה כתבה על - - - פה נכנסו ניקול, דרי רחוב וגם פה ניסו לשכנע אותי ללכת.
<נ': הייתי אומר כן כן כן, אבל הייתי עם מסיכה, הייתי רמאי - - - ולהגיד כן זה הכי קל שיש, אבל לבצע היה לי קשה.
<נ': בסוף נפגע לי הלבלב, הכבד, הייתה לי צהבת וזהו, עוד פעם הלכתי לגמילה, החזקתי מעמד קרוב לשמונה חודשים ועוד פעם נפלתי.
<נ': וכל נפילה זה לשקוע עוד יותר, שהגעתי למצב שהגוף דורש שלושה או ארבעה בקבוקים של וודקה, לא בירות, אני לא אוהב בירה.
<נ': אבל כן, הייתי הולך על האלכוהול עם האחוז הכי גבוה.
<נ': ניסיתי להתאבד, בתי סוהר, כמה שדיברתי, הייתי מגיע למצב והייתי צוחק על כולם והייתי חוזר, הייתי פחדן, לא יודע לבצע.
<נ': עד שהגעתי ליום שישי, התקשרתי למוקד, אם אני לא טועה, אמרתי 'אני נמצא בבאר שבע באשפוזית', אם אני נכנס הצלחתי, אם חזרתי לאשדוד באמת עדיף לי להתאבד.
<נ': לא עבר חמש דקות 'נ', בוא תיכנס', ושם גם היה קשה, כי להיכנס למסגרת, עוד פעם תהליך שהוא קשה.
<נ': המרכז פה היה מאחוריי, שהם דואגים.
<נ': לא ידעתי, אבל הייתי מרגיש שיש משהו תומך, שכל פעם שניסיתי לברוח הייתה לי אבן שדוחפת אותי 'תישאר'.
<נ': אין למי להתקשר, אין עם מי לדבר, רק שם קבוצות והייתה לי מדריכה שם שבאמת בזכותה אני עומד פה, היא אמרה לי 'תשמע, אתה פיקח, אתה משתמש ברגשות של אנשים אחרים, אתה לא משתמש ברגשות שלך', לא הבנתי מה היא אומרת, 'לא משתמש ברגשות שלך', אז אמרתי 'תגיד לי, דבר כזה אומר המכור למכור, את מכורה?' זו השאלה שלי אליה, אז היא אמרה לי 'כן', אמרתי לה 'כמה זמן?' אומרת לי '27 שנה', אמרתי לה 'וואו וואו'.
<נ': חודש אני לא מחזיק מעמד, היא אמרה לי 'אני נותנת לך 27 שנים על השולחן, הבחירה היא בידיים שלך'.
<נ': היה קשה, רציתי לברוח, שמו אותי בחדר עגול, לא בחדר עם פינות, חדר עגול, אין, תקוע.
<נ': רציתי לברוח ועוד פעם, האבן הזאת דוחפת אותי 'תישאר'.
<נ': ועובדת סוציאלית באה אליי, דיברה איתי, לא יודע, הכול מהרגש, אז היא אמרה, עוד הייתה המטפלת שלי טלי, אמרתי לה 'טלי דיברה איתכם?', היא אומרת לי 'כן, עכשיו ניתקתי שיחה', אמרתי 'ידעתי', הרגש לא - - - ונשארתי, הלכתי למדריכה, אמרתי לה 'ניסיתי הכול, עשיתי הכול, בוא נלך בדרך שלך'.
<נ': היא הביאה לי אותו רגע שלוש מחברות, עטים ועפרונות, אמרתי וואו וואו חזרתי לבית הספר, מה עשיתי?
<נ': היא אומרת 'עכשיו כל מה שאני אומרת תכתוב'.
<נ': מה לכתוב?
<נ': אני רועד כולי, אני לא יכול להחזיק את העיפרון אפילו, לא מצליח.
<נ': ובאמת לאט לאט, ככה יום אחרי יום, כל קבוצה אני רושם, אם זה מדריך אחר או מתלווים, רושם רושם רושם כל מה שצריך.
<נ': לקראת הסיום הייתי הדובר שם ועכשיו אני צריך לצאת משם.
<נ': המליצו לי ללכת לקהילה, אני פחדתי מהקהילה, אמרתי להם לא, ההתמודדות שלי זה בחוץ, לא במקום סגור.
<נ': פחדתי לצאת מהשער שם כי יש את הנקודה החלשה ואני זיהיתי אותה שם.
<נ': המדריכה שאלה אותי 'מה אתה עושה?
<נ': ' אמרתי לה 'אני הולך לנפגעי אלכוהול אוטומטית, לא מעניין אותי כל הקבוצות שפספסתי, אני אחזור אחרי כל קבוצה ולדרוש ולבקש.
<נ': וזהו.
<נ': חזרתי לנפגעי אלכוהול לפה, התחלתי עם הקבוצות, הייתי בפרטניות יותר וקבוצות יותר, כל קבוצה באמהרית, מבין לא מבין נכנס, יש את התכניות של AA שהיום אני נכנס, לא מפספס כלום, לראות איפה אני נמצא ואיפה אני עומד.
<רונית טלקר: תספר על השיקום התעסוקתי שעשית.
<נ': זה בא אחרי זה.
<נ': כשסיימתי פה את כל הקבוצה, כשכבר התחלתי להרגיש את הביטחון ביקשתי ללמוד.
<נ': שאלו אותי 'מה אתה רוצה ללמוד?' אמרתי 'א'-ב'.', כי סיימתי 12 שנות לימוד, אבל עם מסיכה, ללמוד לכתוב, ללמוד לתפוס את העיפרון, מהתחלה.
<נ': התחלתי את הלימודים, החברה נכנסה להיריון, אז אמרתי זהו, עשיתי הכול, עכשיו אני צריך לדרוש בשביל לקבל.
<נ': ביקשתי ללמוד מקצוע, איך שאמרתי הביאו לי חוברת ככה, אמרתי, 'מה אני צריך ללמוד הכול בעל פה?
<נ': ' אז היא אמרה לי 'לא, תבחר איזה מקצוע שאתה רוצה', בהתחלה רציתי אלקטרוניקה, אבל אמרתי אלקטרוניקה, איפה?
<נ': ארבע שנים לשבת ללמוד?
<נ': אני ארבע דקות לא יושב.
<נ': בחרתי CNC, התחלתי ללמוד CNC, החברה ילדה, סיימתי את המקצוע ואני עובד במקצוע עכשיו קרוב לשלוש שנים ובזכות דיירי רחוב ונפגעי אלכוהול שאמרו לי 'יש מתנות בדרך', קיבלתי את הילד מתנה, שאני לא הבנתי, ואחרי זה כבר הילדה השנייה, שהיא בת שנה עכשיו ועכשיו כשאני קם ורואה אותם, יש לי איפה לפרוח איתם.
<נ': כי בגיל אני גדול, אבל לצאת מההתמכרות שלי אני 5 שנים, אני נקרא בן 5 עכשיו, אני מתנהג איתם באותו גיל וכל פעם אני מסתכל ואני אומר 'יו, קיבלתי את הילדים האלה בלי אלכוהול ובלי שום דבר', כל המהלכים שעשיתי וכל המענה שקיבלתי וכל מה שנתנו לי, כשאני עכשיו רואה את הילדים אני אומר וואו.
<נ': עד עכשיו אני לא מעכל שאני אבא לשניים.
<רונית טלקר: בן כמה הבן?
<נ': הוא בן 3 שנים, הבת בת שנה.
<רונית טלקר: אנחנו סיימנו.
<רונית צור: נכון, ניסינו ממש - - - אנחנו עוברים למרכז להורות.
<רונית צור: (בהמשך הסיור, המרכז להורות)
<סימונה מורלי: ברוכים השבים.
<סימונה מורלי: מה שנעשה לאור ההערה שתמר העירה וזה נכון, אנחנו רוצים מאוד מאוד לתת ולתת, כנראה שזה אופייני, גם לאשדודים וגם לנו, וזה בסדר, ואכן תפסת מרובה לא תפס, אז אנחנו נעשה סוג של רילקס ואנחנו נתמקד בפן אחר שמאוד חשוב לנו ואני חושבת שהוא מתחיל מלמטה וזה הנושא של הנוער.
<סימונה מורלי: תוך כדי תנועה החוצה גילית, שוב, תיצמד אליכם ותיתן את הפן של הנושא של המרכז להורות ואולי זו גם הזדמנות להזמין אתכם לבוא ולראות דברים נוספים.
<סימונה מורלי: אז אנחנו עכשיו נתמקד בנושא של נוער ואנחנו נציג את המענים שנמצאים אצלנו בעיר אשדוד.
<סימונה מורלי: יציגו מינהל שירותים חברתיים ואחר כך אנחנו וגם הנושא של החיבור ביניהם.
<סימונה מורלי: שוב, אני מדגישה את רצף המענים שקיימים ובלעדיהם מה שנקרא גם הנוער, כמו המבוגרים והמתמודדים שראינו, היו נופלים בין הכיסאות.
<סימונה מורלי: מה שכאן בקשה לכל המציגים בפרזנטציות, מיקוד, ומ' ייתן כמה מילים ותוכלו גם לשאול.
<סימונה מורלי: הוועדה עוסקת בנושא של מיגור נגע הסמים, אז באמת להגיד במיקוד הזה.
<מירב אבירם: צהריים טובים.
<מירב אבירם: שמי מירב אבירם, אני מנהלת מחלקה לטיפול בנוער וצעירים ומינהל שירותים חברתיים.
<מירב אבירם: המחלקה מטפלת בגילאים 13-;8 ו-18-27 על רצף שבין הזנחה ומקרים של התעללות.
<מירב אבירם: העבודה הטיפולית שלנו במגוון מענים, אנחנו כן נוגעים בסמים, ל-70% מהמטופלים שלנו יש נגיעה לסמים.
תמר זנדברג: לבני הנוער עצמם או למשפחות שהם באו מהן?
<מירב אבירם: לבני הנוער והצעירים.
<מירב אבירם: יחידת האיתור היא יחידה שהיא מענה טיפולי, שקיבלנו ב-2014, יחד עם התכנית הלאומית.
<מירב אבירם: יחידת האיתור מיועדת לבני נוער בגילאים 13-18 שנמצאים על רצף של שוטטות, עבריינות, שהם מצויים על רצף שבין חשיפה לשימוש והתמכרות לחומרים ונשירה גלויה וסמויה.
<מירב אבירם: יש לנו בסיס שממוקם ברובע בעיר, יש מענה שמקבל את בני הנוער בין השעות שש עד תשע בערב, זה מועדון איתור ומהשעה תשע עד השעה שתיים לפנות בוקר, חמישה ימים בשבוע, יוצא צוות של שני מדריכים לאזורים ספציפיים שאנחנו מקבלים מידע שיש שם ריכוז של בני נוער שנמצאים בסיכון ויוצאים ומאתרים בני נוער, מציגים את עצמם, אומרים 'אני מדריך ביחידת האיתור' ומתחילים לגלגל שיחה ומשם יוצאים לאיזה שהיא דרך.
<מירב אבירם: הם פועלים בסטינג קבוע, פארקים, חופים, אזורי בילוי, אירועים ספציפיים שאנחנו יודעים עליהם, אירועים.
<מירב אבירם: יחידת האיתור היא חלק ממערך שלם שעובד בלילות, יש גם את סיירת הורים ויש גם את יחידת עלם ששם יש עובדים סוציאליים ויש פורום לילה.
<מירב אבירם: פורום הלילה מתכנס אחת לחודש וגם ממפים את העיר מבחינת אזורים כדי שלא תהיה כפילות של עבודה באזורים בעיר.
<מירב אבירם: אנחנו מגיעים לזירות ספציפיות ואנחנו דואגים לא להיות באותה זירה.
<מירב אבירם: היחידה נותנת מענה והתערבות ראשונית ותיווך והפניה לגורמי טיפול.
<מירב אבירם: ההפניה לגורמי טיפול יכולה להיות הפניה לטיפול במחלקה, הפניה לטיפול גם במקרים של תעסוקה או בתי ספר בחינוך, כי ראינו בלילה נער שמספר שהוא לא הולך לבית ספר.
<מירב אבירם: אם הוא מעוניין והוא סומך עלינו אנחנו גם נברר למה הוא לא הולך לבית הספר.
<מירב אבירם: זה שיתופי הפעולה.
<מירב אבירם: אתם רואים שיש פה מערך שלם של שיתופי פעולה.
<מירב אבירם: בעיר אשדוד נושא של שיתופי פעולה זה לרגלינו.
<מירב אבירם: המשטרה, מוקד עירוני, עלם, צה"ל, יועצות, יש פה מערך שלם.
<מירב אבירם: קצת על יחידת האיתור והעבודה שלה בשנת 2016.
<מירב אבירם: יחידת האיתור, מבחינתנו לאתר נער זה אומר שיש לנו שם ופרטים.
<מירב אבירם: זה לא שפגשנו נער ברחוב, יש לנו שם ופרטים של נער שאנחנו יכולים גם לפגוש בהמשך וגם לחזור ולהיות איתו בקשר.
<מירב אבירם: פגשנו 275 בני נוער וצעירים שמתוכם 182 היו נערים בגילאי 13-18, 13 צעירים, 69 נערות ו-11 צעירות.
<מירב אבירם: כך שהפרופיל של הבעיות שאנחנו מזהים זה בטח שימוש בסמים, על הרצף, משימוש מזדמן ועד בעיה של התמכרות, שאז אנחנו מפנים למי שמומחה בתחום של סמים והתמכרויות.
<קרן: כמה מהמאותרים מופנים להמשך טיפול?
<מירב אבירם: אנחנו מפנים כמעט את כולם לטיפול ואת כולם אנחנו מכירים.
<מירב אבירם: טיפול מבחינתנו יכול להיות על הרצף שבין חינוך, יושבת כאן מנהלת קידום נוער, וזה לקיים איתה את השיח, יש לנו רשימה של בני נוער שאיתרנו, יושב מנהל יחידת האיתור ומברר איתה אם הם מוכרים, לא מוכרים.
<מירב אבירם: אותו דבר יש גם עם התחנה לייעוץ לנוער, כששם גם מתקיים שיח והפניה לטיפול בנושא סמים.
<קרן: כמה באמת בסופו של דבר מגיעים לטיפול מבין כל המאותרים?
<קרן: אין לכם מיפוי של זה?
<מירב אבירם: יכול להיות מיפוי, אני לא מצויה כרגע בזה, אבל כולם נמצאים ב - - -
<רונית צור: בתוך יחידת האיתור יש גם עובדת סוציאלית.
<קרן: כי הרעיון של יחידת האיתור זה האיתור כדי להפנות להמשך קשר.
<קרן: השאלה כמה מתוך המאותרים באמת מגיעים לאיתור בקהילה.
<רונית צור: מה שמירב מנסה להגיד שזה יכול להיות ממצב של נער שההורים שלו זומנו והכול מסתדר עם בית הספר וזה סוג של טיפול.
<קרן: אני מבינה, לכן אני שואלת כמה מופנים באמת לטיפול, כי יש לנו בעיה בטיפול בבני נוער שמעורבים בשימוש בסמים.
<קרן: לכן אני שואלת כמה מתוך המאותרים באמת מצליחים לקבל מענה.
<קריאה: לא הרבה.
<קריאה: את צודקת שזו אחת מנקודות שאנחנו רוצים לחזק בהמשך ה - - -
<רונית צור: לילי תיכף תתייחס.
<לילי צרויה: אני אתייחס לזה.
<מירב אבירם: קצת איך נראה המועדון שלנו - - - איתרנו נער בלילה, אנחנו רוצים לקיים איתו שיחה, יש לנו בסיס, יש חדר טיפול שבו אפשר לקיים שיחה עם הנער והמשפחה שלו.
<מירב אבירם: המקום מזמין, אפשר להכין ארוחה, גם עושים מסיבות שם.
<מירב אבירם: זה מרחב הפנאי שיש להם, הם מגיעים, יש ימים של ערכים, סביב יום השואה, כן נוגעים בזה, גם עם נוער שמגיע מהרחוב.
<מירב אבירם: פעילות פנאי, ארוחות ספציפיות ופעילויות של נוער שכבר איתרנו ומגיעים.
<מירב אבירם: קצת תמונות מהעבודה בלילה.
<מירב אבירם: זה ככה בקצרה, כדי לא להלאות.
<מירב אבירם: אני כן רוצה להעלות שתי נקודות שמבחינתי הן חשובות כאן והן חשובות לוועדה.
<מירב אבירם: זה הנושא של טיפול בנוער משתמש בסמים.
<מירב אבירם: מערך הטיפול אצלנו במחלקה מורכב מעובדים סוציאליים פקידי סעד שהסמכות שלהם היא סמכות להתערב בחוק כשאנחנו רואים שיש נער בסיכון.
<מירב אבירם: בטיפול בנושא סמים כל היכולת שלנו להתערב סביב נער בסיכון היא הרבה יותר מורכבת כי בטיפול בבני נוער מתייחסים, גם במסגרות של הגמילה, הן מבוססות על הרצון כן להיות בטיפול ומי שלא רוצה בטיפול לא מקבלים אותו לטיפול.
<מירב אבירם: אני יכולה למצוא את עצמי מתריעה בפני בית משפט שיש קטין שהוא נמצא בסיכון מאוד מאוד גבוה, אפילו במצבים - - - אני הייתי פקידת סעד, אני זוכרת שהיו מצבים שהייתה הרעלת אלכוהול ונער איבד את ההכרה ואנחנו ניגשנו לבית המשפט והתרענו שיש פה מצב של סיכון ואנחנו מבקשים שהוא יגיע לגמילה.
<מירב אבירם: הנער אמר 'לא רוצה לא רוצה לא רוצה', בסופו של בית המשפט נרתם, עשה מהלך, כן נתן צו לאותה מסגרת, אבל ברגע שהוא אמר 'לא רוצה' הוא לא היה שם.
<מירב אבירם: שם הקושי בטיפול בסמים.
<מירב אבירם: אני כן יכולה להגיד שבגלל האחריות שלי גם על עלם אני שומעת, יש אזורים שהם יותר חזקים באזור אשדוד, הנושא של שימוש בסמים משתכלל.
<מירב אבירם: אנחנו לומדים שהשימוש בסמים, אם היו משתמשים באקסטזי, בכדורים, אל.
<מירב אבירם: אס.
<מירב אבירם: די, אני חושבת שבאזורים היותר חזקים הנושא של אקסטזי עבר לטיפות מזוככות ויש שיח עם בני הנוער 'אני לקחתי שתי טיפות', 'אני לקחתי ארבע טיפות' ואנחנו מדברים על מצבים של ניתוקים, עם בעיות שאנחנו רואים שהנזקים לטווח ארוך הם נזקים חמורים מאוד.
<מירב אבירם: אז אם הייתי ככה, כמנהלת מחלקה, הנושא של טיפול בכפייה, לשים את זה כאחד הנושאים של להעביר את זה לחקיקה, אי אפשר להתייחס לבני נוער כאל מבוגרים שאומרים 'רוצה אני להגיע לטיפול' או לא, זה לא השיח.
תמר זנדברג: יש לכם מידע מחקרי או ניסיון מתחום התיאוריה הטיפולית אם טיפול כזה בכפייה, כמו שאת מציעה, הוא אפקטיבי בקרב בני נוער?
תמר זנדברג: זאת שאלה אחת.
תמר זנדברג: ושאלה שנייה, איפה ההורים בסיפור הזה?
<מירב אבירם: אני אתחיל מהשאלה השנייה.
<מירב אבירם: הרבה פעמים אנחנו פוגשים הורים שהם חסרי אונים, שמשוועים לעזרה - - -
תמר זנדברג: סליחה שאני מפסיקה אותך, מדובר בדרך כלל במשפחות שהן בסיכון בעצמן?
<מירב אבירם: ממש לא.
<רונית צור: אולי כדאי שלילי - - -
<לילי צרויה: אני אמשיך מהנקודה שמירב התחילה, אבל בעצם אני רוצה להגיד כמה משפטים מקדימים, כהיותי ראש תחום נוער בסיכון ברשות העירונית למאבק בהתמכרויות.
<לילי צרויה: שמעתם על המבנה הארגוני של העיר ושל הרשות, אני אחראית על תחום ילדים ונוער בסיכון כשלמעשה אנחנו מדברים על התמכרויות בלבד, על הרצף, החל מחשד וכלה בהתמכרויות.
<לילי צרויה: בנושא של חשד כמובן כל הנושא של חינוך, הסברה, מניעה, יושבים פה הנציגים אצלנו שמתייחסים גם לנושא של פעילויות מניעה והסברה שאנחנו עושים, הן בחינוך הפורמלי והן הבלתי פורמלי, אבל אני רוצה יותר להתייחס לחלק של הטיפול ולחלק של האוכלוסייה שבעצם נמצאת במניעה השניונית, זה אומר שחשופה לשימוש, השתמשה ברמה זו או אחרת או נמצאת ברמה של התמכרות.
<לילי צרויה: לצורך העניין אני אציג את שלושת הגופים המרכזיים בתחום שלי, מרכז ייעוץ לנוער ובהמשך למה שאמרה פה מירב.
<לילי צרויה: מרכז ייעוץ לנוער נותן מענה של טיפול, ייעוץ והכוונה לבני הנוער והמשפחות שלהם סביב הנושא של התמכרויות, זאת אומרת שנער או נערה יכולים להיות מופנים למרכז החל ממצב של חשד לשימוש וכלה ברמה שהם מאותרים או ידועים כמשתמשים, עוברים תהליך של אבחון והערכה שבמהלכו מוחלט על הקשר הטיפולי במרכז, שיכול להיות פרטני, יכול להיות קבוצתי.
<לילי צרויה: להערתך לגבי הנושא של הורים ומשפחות.
<לילי צרויה: חד משמעית כל המבנה שאנחנו נמצאים בו, הרשות בכלל חושבת ואומרת הורים.
<לילי צרויה: זאת אומרת התפיסה שלנו שהבעיות והמצוקות נוצרות במתחם המשפחתי, אבל אני יכולה להיות אופטימית ולומר שגם הפתרונות נמצאים שם.
<לילי צרויה: חד משמעית, לא ברמה מחקרית שאנחנו ביצענו, אבל אני יכולה להגיד, לאורך השנים שאני נמצאת, וזה די הרבה שנים, שברגע שההורים מגויסים לתהליך הטיפולי אז ההצלחות הן גם גדולות יותר.
<לילי צרויה: מעבר לעניין של חוק שהנערים שמתחת לגיל 18 מחויב הנושא של יידוע והסכמת הורים, ברמה של תפיסה שהורים, אנחנו בימים אלה סיימנו בתוך מרכז הייעוץ קבוצה תהליכית להורים של מטופלים שחלק מהמטופלים אפילו לא הצליחו להגיע, סירבו מסיבותיהם, לא האמינו שיש להם בעיה, כמובן כל הנושא הזה של גיל ההתבגרות, 'חושב אני שיש לי בעיה ורוצה אני עזרה' זה כמעט 80% מהתהליך הטיפולי.
<לילי צרויה: זאת אומרת כל תהליך ההתקשרות עם בני נוער בא ממקום של התנגדות, מהמון מקום של ריצ'ינג אאוט, לגייס אותם לתהליך טיפולי, להבין את הנושא ששימוש בסמים הוא בעצם - - - וכשאני אומרת סמים, תסלחו לי, מהרגל, כי בקליטתי בשנות ה-90 דיברנו רק סמים, אבל כמובן כל החומרים הפסיכו אקטיביים כולל אלכוהול והנושא של סמים וטיפות זה עניין של אופנה, זאת אומרת בתקופות מסוימות יכול לעלות אקסטזי יותר ובתקופות מסוימות גראס.
<קרן: מי הגורמים המפנים למרכז הייעוץ?
<לילי צרויה: קודם כל המרכז נותן מענה בממוצע ל-200 בני נוער בשנה, גילאים 12 עד 18, 21 בחריגים, כשהרצף של 18 פלוס הוא בדין ודברים עם היחידה ששמעתם עליה של המבוגרים.
<לילי צרויה: בכלל על רצף של היום הזה אז אנחנו כאילו הנוער והסוף של המעגל זה חס וחלילה דייר הרחוב ששמענו אותו בצורה מאוד מרגשת ביחידה אצל רונית, כל המטרה שלנו שהם בכלל לא ייכנסו ללופ הזה של המעגל.
<לילי צרויה: זאת אומרת כל העבודה המקדימה עם בני הנוער זה למנוע מצב של שימוש, למנוע מצב של להיכנס לתוך הלופ של התמכרויות.
<לילי צרויה: ברוב המקרים, לשמחתנו, אנחנו גם מצליחים ועוברים איתם תהליך של סיום 12 שנות לימוד, גיוס לצבא וחיים נורמטיביים במדינת ישראל.
<לילי צרויה: מפנים אלינו מכל הגורמים הטיפוליים שנמצאים ברצף המענים בעיר אשדוד, ויש הרבה כאלה, אנחנו יושבים סביב שולחן עגול אחד בעצם, כולנו יחד, כדי לבנות תכנית טיפולית מותאמת לאותו נער שמגויס ומאותר כמעורב בשימוש בחומרים ובעצם תופרים חליפה מותאמת.
<לילי צרויה: יש מגוון פרויקטים שנער יכול להיות משולב, החל מהחינוך הפורמלי וכלה בחינוך הבלתי פורמלי.
<לילי צרויה: אני רוצה לתת קצת נתונים ברמת בנות-בנים, 20% מהמופנים בשנה הן בנות.
<לילי צרויה: זה בערך נושק לשאר הגופים, יש קושי בנושא של גיוס האוכלוסייה הנשית לתהליך טיפולי ולצערי אני יכולה להגיד שלפחות בבני נוער, ברגע שמאותרת בת, אז זה בדרך כלל זה בגיל צעיר יותר והנזקים ממש מורכבים.
<לילי צרויה: זאת אומרת נערה שמעורבת כבר בשימוש בחומרים בדרך כלל ההידרדרות היא מאוד קשה ובגילאים מאוד מאוד צעירים.
<לילי צרויה: 40% מסך המופנים הם עולים, חבר העמים, הקהילה האתיופית, באשדוד יש צרפתים, פה ושם, מתוקף היותנו עיר קולטת עולים ממגוון, אבל אלה שלושת הריכוזים המרכזיים.
<רונית צור: גם, בין היתר, אז יש הרבה דרי רחוב.
<לילי צרויה: ואני יכולה לומר עוד חצי אמירה, ש-60% הם תלמידים, שזה נתון חשוב שבפועל יושבים תלמידים בבית ספר שמונה בערך 1,500 תלמידים, מקיף ממוצע בעיר, שמופנים ממנו אלינו למרכז.
<לילי צרויה: זה לא שכל בית ספר מפנה 60%, ה-60% הוא במכלול, יש דווקא קושי לאתר תלמידים בתוך בית ספר שהם מעורבים, זה פעם אחת, ויש קושי להפנות.
<לילי צרויה: והנושא שמירב ציינה, בנושא של לכפות טיפול או לחייב מישהו לקבל טיפול, זה קושי שאנחנו נתקלים.
<לילי צרויה: כמובן שלא מדובר בלכפות טיפול על נער שנמצא ומתפקד וצריך להגיע לבית ספר, המקרים הבודדים האלה, הדיונים המקצועיים נסובו סביב העניין שכמו שקידמו את החוק לנושא של טיפול באנורקסיה, שבעצם מאפשר אשפוז בכפייה, אז לעשות איזה שהיא חשיבה מקצועית, אנחנו מזמינים אתכם להזמין אותנו לעשות איזה שהיא חשיבה לאותם מקרי קצה שהורים מתחננים לנפשם 'תעזרו לנו, תיקחו, תאשפזו', לא יודעים מה לעשות, לא פקידות סעד, לא חוק נוער, לא להכניס למרכז גמילה והוא פותח את הדלת ואומר 'רוצה אני לצאת', אין שום אפשרות לכפות עליו.
תמר זנדברג: מה קורה בעולם?
תמר זנדברג: אתם מכירים?
<לילי צרויה: לא, אני לא מכירה, אבל זה שווה בדיקה.
תמר זנדברג: השאלה אם יש לכם נתונים האם טיפול בכפייה לבני נוער, שאגב אני בכלל לא פוסלת אותו, כי בסוף זה ילדים, זה בני נוער, מצד אחד יש הרבה דיבור על זכויות הילד ועל העצמה והבחירה האישית של בני הנוער, מצד שני זה כן אדם שהוא פחות עם ניסיון, פחות עם יכולת בחירה וכו'.
תמר זנדברג: השאלה האם יש מידע מחקרי טיפולי האם זה אפקטיבי.
<קריאה: שווה לבדוק - - -
<לילי צרויה: אני חושבת שזה שווה בדיקה.
<קריאה: בדקנו מבוגרים.
<קריאה: על פי חוק הנוער טיפול והשגחה אפשר לעשות - - -
תמר זנדברג: מפאת קוצר הזמן אנחנו לא ניכנס לזה.
תמר זנדברג: זו סוגיה, גם מירב מתעסקת הרבה בנושא של נוער בסיכון וכו', בטח לה יש אפילו יותר ניסיון, ממני לפחות.
<לילי צרויה: מפאת קוצר הזמן אני אעבור למרכז ייעוץ לנוער.
<לילי צרויה: שני פרויקטים נוספים שאנחנו נותנים להם מענה.
<לילי צרויה: פרויקט נוסף שאנחנו עמלים עליו זה פרויקט משאלה חווייתית, שנותן מענה לבני נוער בחינוך הבלתי פורמלי בשעות אחר הצהריים, פעילות קבוצתית שמונחית על ידי מדריך שמלווה קבוצה על רצף פעילות שנתית, שהמטרה שלה זה באמת לתת גם דברים חווייתיים, מניעתיים, טיפוליים כשהמגמה היא סיום 12 שנות לימוד כיעד מספר אחת, גיוס לצה"ל כיעד מספר שתיים ועל הדרך אנחנו עושים תכניות העשרה למיניהן כדי שנער כזה יוכל ויהיה מסוגל גם לסיים 12 שנות לימוד וגם להתגייס לצבא.
<לילי צרויה: אני רוצה לעבור לגינון בכל זאת, לנוף ישראלי.
<לילי צרויה: יושב איתי מ'.
<לילי צרויה: אני מעדיפה שהוא ידבר ואני אהיה לידו, הוא בוגר שלנו, של פרויקט נוף ישראלי, שזה פרויקט תעסוקתי, הגולנצ'יק שלנו.
<לילי צרויה: זה פרויקט תעסוקתי שבעצם מאפשר לבני נוער לרכוש מומחיות בתחום הגינון ויושב פה מוטי מאחוריי, שהוא האבא והאמא , אבל הוא גם המלווה המקצועי שמלמד אותם את רזי מקצוע הגינון וכמובן שזה לא רק גינון אלא מלווה כמעטפת עם כל הנושא של תהליכים פסיכו סוציאליים ואני אתן למ' לדבר.
<לילי צרויה: מ' כרגע חייל והוא נמצא בחופשה מיוחדת והוא מקבל כל פעם חופשה מיוחדת כדי לעבוד אצלנו ולהשתכר.
<לילי צרויה: נערים שעובדים אצלנו בגינון מועסקים במסגרת הארגון כמועסקים לכל דבר ומקבלים משכורת ותנאים.
<לילי צרויה: אבל הוא התחיל את הדרך - - -
<קריאה: גינות העיר, בתי ספר ו - - -
<לילי צרויה: מ' נורא מתרגש.
<מ': אני הגעתי בגיל 14.5-15 לפרויקט, עזבתי את הלימודים, התחלתי לעבוד עד גיל 18, התגייסתי לגולני, גולני זה היה בשבילי חלום.
<מ': הגעתי לגולני, עברתי מסלול, יצאתי לשלוש חופשות ו - - -
מירב בן ארי: מה זה עברת מסלול?
מירב בן ארי: סיימת מסלול.
מירב בן ארי: סיימת מסלול ללוחם?
<<מ': > כן.
מירב בן ארי: בגדוד 12 אתה?
מירב בן ארי: זה אני רואה לפי - - - הייתי 5 שנים, קשה לי להתנתק.
מירב בן ארי: עכשיו אתה משרת כלוחם ונותנים לך כל פעם חופשה מיוחדת?
<<מ': > בשביל לעבוד.
תמר זנדברג: יום בשבוע?
<קריאה: לא, מיוחדת זה כל פעם שבוע.
תמר זנדברג: כל כמה זמן אתה יוצא לשבוע?
<סימונה מורלי: שלושה חודשים בערך.
<סימונה מורלי: מיוחדת זה במקום רגילה של שבוע זה שבועיים.
מירב בן ארי: תגיד, אתה חייב להגיד לי, אני חייבת לשאול אותך, אני עבדתי עם נוער בסיכון 10 שנים, היו לי מרכזים בנתניה והרצליה, אני חייבת לשאול אותך שאלה ספציפית ואז יהיה לך יותר קל לענות.
מירב בן ארי: הקטע הכי קשה בגיוס, נכון, כולם רוצים גולני, גם אצלי הרבה חבר'ה רצו, אצלי זה היה או גולני או מג"ב, לא אגיד לכם למה, אבל תנחשו בעצמכם, אבל איך אתה מחזיק את עצמך?
מירב בן ארי: כי זה נורא נורא קשה, בטח במסלול.
מירב בן ארי: מילא עכשיו סיימת מסלול, יש מ"פ, אבל איך אתה מחזיק את עצמך במהלך - - - במקום לקום וללכת הביתה, כי הבעיה הגדולה שלנו, אני אומרת לך את זה גם מעוד ועדה שאני חברה בה, זה הנשירה של בני נוער.
מירב בן ארי: הם כבר הולכים, הם מתגייסים, הם מתלהבים ואז פתאום ריצות, מסלולים, שבתות, מה גרם לך להחזיק את עצמך?
<<מ': > חברים, בעיקר החברים.
<<מ': חברים מאוד טובים, זה חברים לחיים.
מירב בן ארי: שלא מפה?
מירב בן ארי: שהכרת שם?
<<מ': > שם, מי שעבר איתי את המסלול.
מירב בן ארי: זה מאוד מעניין.
<קריאה: זה מקסים.
מירב בן ארי: וההורים שלך תמכו בך כשהיית במסלול?
<<מ': > כן, ברור.
מירב בן ארי: ואתה עוזר בבית?
<<מ': > כן, אני יוצא בשביל לעזור בבית.
<<מ': אני יוצא לעבוד בשביל לעזור בבית.
<קריאה: המיוחדת הזאת ניתנת על רקע של ת"ש.
מירב בן ארי: אני רק רוצה לשאול רק עוד שאלה אחת, מה אתה רוצה לעשות כשתסיים?
<<מ': > אוטוטו בספטמבר אני מתחיל קורס של 12 שנות לימוד ואני רוצה לעבוד במשרד הביטחון, זו השאיפה, כמה שיותר גבוה.
מירב בן ארי: קורס מהצבא של 12 שנות לימוד?
<<מ': > כן, אני משלים את הלימודים ואת ה-12 שנות לימוד.
מירב בן ארי: איך זה שלא היית במסלול מקא"מ לפני שהגעת לגולני?
מירב בן ארי: לקחו אותך למרות שאין לך 12 שנות לימוד?
מירב בן ארי: זה די נדיר.
<קריאה: לא, אבל המקא"מ זה פונקציה של קשיי הסתגלות.
מירב בן ארי: לא, גם של - - -
<קריאה: אני הייתי קצין מיון במקא"מ, אבל אם היו לו לדוגמה במבחנים הפסיכוטכניים שלו ציון מספיק טוב, אז הוא יכול ל - - -
תמר זנדברג: בואו נשמע אותו.
תמר זנדברג: אתה יכול לתאר לי מה עשית פה במרכז ומה אתה עושה היום בעבודה, בגינון?
<<מ': > כן, יש לנו קרוב לכל כמה חודשים, חודשיים-שלושה, מפגשים עם כולם במרכז לייעוץ לנוער, יש לנו ימי כיף כאלה, טיולים, של כולם ביחד.
תמר זנדברג: עם חבר'ה שהיו כאן במהלך - - -
<לילי צרויה: כן ועם עובדת סוציאלית ועם המנהל המקצועי שלו.
תמר זנדברג: ובעבודה מה אתה עושה, בגינון?
<<מ': > גוזם עצים ומנקה, בעיקר מנקה.
<<מ': כן, בכל האזורים.