GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<אילנה קרוצ'י: נכון, אבל בהנהלה.
<משה פריאל: בבאר שבע יש את האפיון שלה ו - - -
תמר זנדברג: חנה, באופן ברור עולה כאן איזושהי מצוקה.
תמר זנדברג: היא עלתה גם מ"נווה תרצה" וגם מהרשות לשיקום האסיר.
תמר זנדברג: כלומר יש פה איזה דגל שמורם.
תמר זנדברג: ממה שנראה לי מהדברים שלך, ותגידי לי אם את חושבת שזה דבר שיכול לעזור, אתן מכשירות צוות וכו', אני מניחה שאתן עושות את זה, אבל יכול להיות שבתוך ההכשרה הזאת, אני מניחה שכשמגיעה אישה, מהצד של היחידות, יש איזשהו אינטייק, יש איזשהו ראיון שבוחן את המקרה לגופו, על המורכבות ואז תופר את ה - - - אני מציעה, נשות הטיפול שפוגשות את המטופלות בפעם הראשונה, כי לפי מה שעולה כאן, יש איזשהו סף בכניסה לטיפול, יש שם איזשהו חסם שכנראה עוד לא לגמרי פתור, אני מציעה שתלמדו את זה יחד עם "נווה תרצה" וגם עם הרשות לשיקום האסיר, כדי להעביר את המסר לאותן נשים שפוגשות את המטופלת בפעם הראשונה, מה לחפש, למה להיות רגישות.
תמר זנדברג: יכול להיות שאם היא מגיעה מכלא או אם היא מגיעה ממציאות כזאת, אז צריכה להיות איזושהי נורה שנדלקת אצל אותה אישה שמקבלת ועושה את ראיון הקבלה, להיות מודעת לזה שיש פה איזשהו - - - אולי באמת הנושא הזה של אם ביום הראשון היא לא הגיעה.
תמר זנדברג: אני מזהה פה בכניסה עצמה איזושהי דלת שאולי צריך לפתוח אותה קצת יותר רחב.
תמר זנדברג: אני מניחה שמדובר בנשים ספורות יחסית מהעולם הזה, אבל שהשינוי כאן יכול להיות מאוד גדול.
<חנה אמסלם: לחלוטין אני מסכימה, אני רק אגיד שני דברים.
<חנה אמסלם: אל"ף, המחשבה הזו כבר קיימת, לא סתם אמרתי התע"ס כתוב, מ-2012 יש הבדל מגברים, לקבל אישה שהיא עם גבולות הרבה יותר רחבים ולהבין את זה, לרדוף אחריה ולחזר אחריה ולקבל אותה משומשת לאורך זמן יותר ארוך מאשר גברים.
<חנה אמסלם: זה קיים.
<חנה אמסלם: בסדר, לא מספיק מוטמע בשטח, אני מקבלת וצריך לעשות את מה שאת אומרת.
<חנה אמסלם: ודבר נוסף, כל מקרה כזה יש כתובת לרכזת, מעל אותה עובדת.
<חנה אמסלם: לכל יחידה יש מנהל כזה, מנהלת כזאת, בוודאי יש פיקוח.
<משה פריאל: זה חלק מקונספציה שהוכיחה את עצמה.
<אילנה קרוצ'י: אני רק אוסיף - - -
תמר זנדברג: אתה רוצה לצאת לכמה דקות ולחזור כשתגיע הזכות שלך?
<משה פריאל: לא, אני רוצה - - -
תמר זנדברג: תשמע, אני חייבת להגיד לך משהו בנימה אישית.
תמר זנדברג: אנחנו עוסקות כאן בנושא נשי, בהתמכרות של נשים, יש כאן נשים, נשות מקצוע, כולן יושבות בשקט ומחכות לתורן - - -
<משה פריאל: גם אני איש מקצוע.
תמר זנדברג: אתה איש מקצוע, אתה רשום לדיבור, זו פעם רביעית שאני אומרת לך שאתה תקבל את תורך.
<משה פריאל: אבל אני רוצה לעצור את הדיון - - -
תמר זנדברג: לא, לא, אתה - - -
<משה פריאל: כי אם אני אדבר לקראת הסוף לא יהיה לזה שום טעם.
תמר זנדברג: אתה תדבר כשאני אתן לך את רשות הדיבור ולא לפני כן.
תמר זנדברג: אם אתה לא יכול להתאפק עד אז, אז אני מבקשת שתצא החוצה לכמה דקות ותחזור כשתגיע רשות הדיבור שלך, אני אבקש מסדרן לקרוא לך.
תמר זנדברג: אני ממש מתנצלת, לא כל הנשים פה צריכות להיות מושתקות פעם אחר פעם כי אתה לא יכול להתאפק.
<אילנה קרוצ'י: אני רק רוצה להוסיף עוד כמה דברים.
<אילנה קרוצ'י: בתוך היחידות לטיפול בהתמכרויות וגם ביחידות היותר רחבות שלכן, יש ועדת אבחון והערכה, שמתנהלת יחד עם המפקחת של אותו מחוז.
<אילנה קרוצ'י: הוועדה זאת מחליטה שתי החלטות.
<אילנה קרוצ'י: היא עושה החלטה של תכנון טיפול, מה יהיה הטיפול של אותה אישה ולצד זה היא מחליטה על הועדה למסגרת.
<אילנה קרוצ'י: אם האישה לא תושבת אותו יישוב, היא חייבת להשיג הועדה מהלשכה לשירותים חברתיים באזור מגוריה.
<אילנה קרוצ'י: זו גם אחת מהבעיות הרציניות שלנו, כי - - -
תמר זנדברג: מוכר לנו נושא ההועדות.
<אילנה קרוצ'י: הנשים פזורות בכל הארץ, במחוז דרום יש אחת מאופקים, אחת מאילת, אחת - - - פזורות.
<קריאה: את זה אנחנו יודעים.
<אילנה קרוצ'י: בתוך הוועדה הזאת, במקור החליטו על המדיניות של הוועדה כאקט טיפולי מול האישה, אמורים לעשות איזשהו טקס ראשוני ולהכליל בתוכו מה תהיה תכנית הטיפול, שזה דבר נהדר, ואחת לכמה זמן להתכנס ולראות איך היא התקדמה.
<אילנה קרוצ'י: בפועל הוועדה בעצם היא עוד חסם בכניסה של האישה לתוך היחידה, כי, עוד פעם, היא מתנהלת באופן כזה.
<אילנה קרוצ'י: אני הייתי נוכחת עם נשים שהיו בטיפולי שנים רבות, עבדתי במרכז נפגעי אלכוהול והימורים בבאר שבע, הייתי נוכחת יחד עם הנשים בתוך הוועדה, הן מרגישות שם מאוד מאוד מושפלות, איך שהוועדה מתנהלת מבחינת השאלות ששואלים אותן בתוך הוועדה, על ההתמכרות, על ההיסטוריה שלה - - -
עבדאללה אבו מערוף: מי הנשים בוועדה?
<אילנה קרוצ'י: הנשים בוועדה זה ככה, מפקחת מחוזית של אותו מחוז, המנהלת של היחידה להתמכרויות, העו"ס הטיפולית של האישה, מדריך, אם צריך, בתוך היחידה - - -
<חגי ברוש: זה לא אישי, מה שהיא אומרת.
<חגי ברוש: זה לא אישי.
<חנה אמסלם: זה מרוכז על באר שבע מה שאת אומרת עכשיו?
<חגי ברוש: הן מפעילות עשרות יחידות.
<חנה אמסלם: כי גם קודם נתת דוגמה על באר שבע וגם עכשיו על באר שבע.
<חגי ברוש: זה מישהי שצמחה מכם.
<חנה אמסלם: היא מדברת רק על באר שבע, אני רוצה לדעת כי אם זה ארצי.
<חנה אמסלם: אם זה באר שבע אז זה נקודתי, בואו נדבר על - - -
<אילנה קרוצ'י: אני חושבת שקיים דבר נפלא פה שיש ועדה ואפשר לשים - - -
תמר זנדברג: זמננו קצר, אז בואו במקום כל פעם להיפגע ולהתנצל תגידי את שלך, עוד דקה תסיימי את דברייך כי יש עוד כמה שרוצים לדבר.
<אילנה קרוצ'י: יש אפשרות להגיב לדברים שאני אומרת.
<אילנה קרוצ'י: אני רק אומרת, את התחלת קודם, תמר, ואני מאוד שמחתי שהתחלת עם זה, אמרת שגולת הכותרת של הוועדה זה לייחד את תכנית הטיפול של הנשים ביחס לגברים והאג'נדה היא פמיניסטית.
<אילנה קרוצ'י: אני חושבת שבנקודה הזאת, אם נכנסים לרזולוציות המאוד עדינות של טיפול ואבחון, אנחנו לא שם, זה רחוק מאוד מלהיות שם, כי נשים - - -
תמר זנדברג: מאה אחוז, תודה רבה, אילנה.
תמר זנדברג: בבקשה, שם ותפקיד.
<רונית טלקר דיניץ: רונית טלקר דיניץ, עובדת סוציאלית, מנהלת את המרכז לטיפול בנפגעי אלכוהול והימורים של עיריית אשדוד ומתכללת תחום התמכרות ודרי רחוב בעירייה.
<רונית טלקר דיניץ: רציתי בדיון הזה לגעת בשתי נקודות שלדעתי הן רלבנטיות.
<רונית טלקר דיניץ: רוב הנשים, אנחנו רואים בעצם התמכרויות של מה שנקרא התמכרויות חוקיות, או אלכוהול או כדורי מרשם.
<רונית טלקר דיניץ: אני יכולה להגיד שלמרות שמרכזי אלכוהול והימורים היו עד שנה מסוימת, עד 2004 לדעתי, שייכים לשירות פרט ומשפחה ואז ב-2004 היה מעבר לשירות לנפגעי סמים שהפך לשירות לנפגעי התמכרויות, אני יכולה להגיד שבמרכזי אלכוהול והימורים וכל הנושא של טיפול בנשים אין כמעט הקצאת תקנים, אין הקצאת מסגרות.
<רונית טלקר דיניץ: זאת אומרת יש איזושהי הפרדה מאוד ברורה מבחינת המענים הניתנים.
<רונית טלקר דיניץ: זה כן שווה בדיקה לדעתי ברמה הארצית.
<רונית טלקר דיניץ: אני יכולה להגיד, בתור מישהי שבאה מהתחום של אלכוהול והימורים, אנחנו רואים שאין בעצם התאמה - - -
תמר זנדברג: בין מה למה, אלכוהול והימורים יחסית לסמים?
<רונית טלקר דיניץ: נכון.
<רונית טלקר דיניץ: למשל אצלי ביחידה אני יכולה להגיד שאין לי עובדת שעברה את ההכשרה של טיפול בנשים.
<רונית טלקר דיניץ: לצורך העניין אם יש מרכז יום אז אנחנו מפנים לתוך התחנה לנפגעי סמים, שגם שם יש חסמים של נשים.
<רונית טלקר דיניץ: למשל אצלנו רוב הנשים לצורך העניין הן כן עם עורף משפחתי, יש בני זוג, ילדים בתמונה, חלקן לא מוכרות לשירותי הרווחה, זה פרופיל קצת שונה, ואז יש איזושהי רתיעה מלהיכנס למסגרת שבה יש עוד מאפיינים נוספים של עבריינות.
<רונית טלקר דיניץ: אנחנו עובדים על זה בתוך תהליך טיפולי אבל עדיין יש את הקושי.
<רונית טלקר דיניץ: עוד נקודה שרציתי להביא זה בהקשר של משרד הבריאות, שנמצאים כאן.
<רונית טלקר דיניץ: אחד הדברים שאנחנו נתקלים בשטח, גם תחלואה כפולה, אני נורא הבנתי את מה שאילנה התכוונה אליו, כי מה שקורה, כשיש תחלואה כפולה, הכוונה למחלת נפש בשילוב עם התמכרות פעילה, אין כמעט יחידות שהן בעלות מומחיות לטפל.
<רונית טלקר דיניץ: רוב היחידות שאני מכירה זה היחידה של "מאור", ששם יש התניה מאוד ברורה של סל שיקום בשביל להיכנס לתוך היחידה - - -
<חגי ברוש: זה הולך להשתנות, אני אעדכן אותך.
<רונית טלקר דיניץ: אנחנו נשמח לשמוע על השינויים, כי אנחנו רואות שיש מקרים בשטח ואני ואפרת בר, המנהלת של המעון, יושבות אחת לחודשיים על מקרים בשביל באמת לפתוח את הדלת, כי ברגע שאין סל שיקום - - - ואני מאוד מבינה את אפרת, היא אומרת, "זה התקצוב שלי", כמו שאני צריכה השמה כדי להיכנס אליי ליחידה, אין לי תקנים, אני באה מהועדות, אז אותו הדבר, אני מאוד מבינה אותה ועדיין יש אנשים בשטח שזקוקים לעזרה.
<חגי ברוש: לא דיברתי על זה.
<רונית טלקר דיניץ: אוקיי, אז אני כן דיברתי על זה.
<רונית טלקר דיניץ: ובהקשר לנקודה של מיטות לנשים, יש לנו בעיה מאוד מאוד גדולה של אשפוזיות לגמילה לנשים.
<רונית טלקר דיניץ: לא משנה איפה זה על קצה הרצף, יש לנו קושי מאוד מאוד גדול בלהכניס נשים, יש רשימות המתנה ארוכות.
<רונית טלקר דיניץ: נשים, גם כך זמנן קצר, ברגע שאישה כבר מתגייסת אנחנו רוצים להכניס אותה כבר לגמילה, אנחנו מצליחים ליצור שם קשר של אמון, אנחנו לא מצליחים להשיג מיטות.
<רונית טלקר דיניץ: לפעמים המתנות גם של חודש, המפקחים שלנו, אצלנו המפקחת היא ד"ר מרינה רפפורט - - -
<קרן גולדמן: את מדברת על אשפוזית תחלואה כפולה בבאר שבע.
<רונית טלקר דיניץ: גם תחלואה כפולה, כי דיברנו פה על כך שרוב הנשים הן עם סימפטומים של טראומה ופוסט טראומה, אז מן הסתם זה העיקר, אבל גם ב"וויקטוריה" שם, אנחנו הרבה צריכים להפעיל, אני אומרת בכנות, קשרים אישיים, לבקש באמת לתת קדימות לנשים.
<רונית טלקר דיניץ: זאת אומרת, יש בעיה של מיטות, אין מספיק מיטות.
<רונית טלקר דיניץ: ידוע ולא מטופל.
<רונית גרינברג ויזל: קודם כל אני כן רוצה לדבר טיפה על הנתונים של תל אביב, שחלקם דומים למה שהוצג וחלקם טיפה שונים.
<רונית גרינברג ויזל: קודם כל מבחינת היחידות, יש לנו חמש יחידות בעיר, אנחנו מטפלים ב-20% נשים מתוך המטופלים בנקודת זמן.
<רונית גרינברג ויזל: בעצם אנחנו מדברים על 80%, כשגם אצלנו יש שונוּת.
<רונית גרינברג ויזל: ביחידה ברוטשילד, למשל, אחוז הנשים המטופלות עומד על 35%.
<רונית גרינברג ויזל: אנחנו כן מותאמים לתכנית של המשרד, אנחנו מדברים על טיפול של ארבע שנים.
<רונית גרינברג ויזל: מטפלים בנשים, בעצם מטפלות, לא מטפלים גברים.
<רונית גרינברג ויזל: אפילו אם לפעמים יש צורך או עולה בקשה ואנחנו מעלים את זה לפעמים לפיקוח, אנחנו לא מקבלים על זה אישור, אז זה מאוד אדוק, המקום הזה.
<רונית גרינברג ויזל: הרצף כולל הפניה לאשפוזיות, טיפול פרטני, קבוצתי, יש לנו מרכז יום ייעודי לנשים, יש לנו מרכז יום ייעודי לגברים, התחלנו לפני חצי שנה להפעיל דירת מעבר לנשים, כרגע יש לנו שם שלוש נשים.
תמר זנדברג: כמה זמן המגורים בדירה?
<רונית גרינברג ויזל: המגורים בדירה מוגדרים לשנה, עם אופציה להארכה לשנה וחצי.
תמר זנדברג: עם ילדים?
<רונית גרינברג ויזל: לא, ללא ילדים.
<רונית גרינברג ויזל: זה חלק מההגדרות, ללא ילדים.
<רונית גרינברג ויזל: כרגע יש לנו שלוש נשים בדירה ויש לנו שלוש נשים שממתינות.
תמר זנדברג: הדירה מיועדת לשלוש נשים?
<רונית גרינברג ויזל: לא.
<רונית גרינברג ויזל: חמש.
תמר זנדברג: אז למה ממתינות?
תמר זנדברג: הן עדיין לא בתהליך?
<רונית גרינברג ויזל: הן כרגע בתהליך קבלה, הן רק הופנו.
תמר זנדברג: השלוש האלו, יש למישהי מהן ילדים?
<רונית גרינברג ויזל: לאף אחת אין ילדים.
<רונית גרינברג ויזל: נשים ללא ילדים.
<קריאה: הן נשים מאוד צעירות?
<רונית גרינברג ויזל: גילאי 22, 28, 30 פלוס.
תמר זנדברג: מה עם נשים עם ילדים?
<רונית גרינברג ויזל: אין לנו כרגע מסגרת לנשים עם ילדים.
תמר זנדברג: אם יהיו נשים עם ילדים אז הן לא יוכלו להתקבל או שהילדים בינתיים נמצאים באומנה?
<רונית גרינברג ויזל: תלוי, אם יש פתרון לילדים אז הן כן יוכלו להיכנס.
תמר זנדברג: לא, אבל מי מוצא את הפתרון לילדים?
<רונית גרינברג ויזל: לעתים הילדים גדלים אצל סבתא, סבא, לעתים יש משפחה אומנת, יש כל מיני - - -
תמר זנדברג: זה לא חלק מתהליך אצלכם?
תמר זנדברג: זאת אומרת אישה שהיא כרגע עם ילדים והיא מטופלת עם ילדים והיא מגיעה מהרחוב עם ילדים או מהבית עם ילדים, היא לא ברדאר.
<רונית גרינברג ויזל: לא, היא לא יכולה להיכנס לדירת מעבר עם ילדים.
<רונית גרינברג ויזל: יש לנו פרויקט ייעודי לנשים ביפו, אנחנו קוראים לזה "רביעי נשי", הוא עובד המון גם על איתור, בעיקר איתור של נשים ערביות.
<רונית גרינברג ויזל: זה יום שבו למעשה אנחנו מנסים שבמרכז ביפו לא יהיו מטופלים גברים ויגיעו רק נשים.
<רונית גרינברג ויזל: הן מקבלות התייחסות גם טיפולית וגם הפגתית.
<רונית גרינברג ויזל: זה תופס תאוצה, זה פרויקט די חדש.
<רונית גרינברג ויזל: יש לנו גם קבוצה טיפולית לנשים ביחידת "התקווה" שמשתתפות שם 14 נשים.
<רונית גרינברג ויזל: בנוסף בפעילויות הפגתיות לנשים משתתפות שם 25 נשים.
<רונית גרינברג ויזל: יש לנו גם קבוצה טיפולית לנשים נפגעות תקיפה מינית, שמתקיימת ברוטשילד.
<רונית גרינברג ויזל: כן מאוד מאוד חשוב לי להגיד שיש הרבה מאוד טולרנטיות, גם בקבלה, גם בבניית תכנית אישית במרכז יום נשים, יש תכנית כמעט שונה ואישית, מותאמת לכל אחת מהמשתתפות במרכז יום.
<רונית גרינברג ויזל: אני כן רוצה להתייחס לצורך שהעלתה רונית, במענה פסיכיאטרי.
<רונית גרינברג ויזל: אנחנו כן מתמודדים, ואחוז מאוד גבוה מהמטופלים והמטופלות, זה לא אופייני רק לנשים, בתחלואה כפולה, ויש קושי מאוד מאוד גדול סביב זה שאין לנו מענה פסיכיאטרי מסודר ורציף, גם בעניין של הוויסות התרופתי, גם בעניין של מעקב קבוע, וזה הרבה פעמים בסופו של דבר גורם גם לנפילות ולחזרה לשימוש.
<רונית גרינברג ויזל: זה באמת משהו שהוא מעכב, לא רק נשים, אבל הוא מעכב מאוד את כל הטיפול ואת כל ההחזקה.
תמר זנדברג: בבקשה, אדוני, משה פריאל.
<משה פריאל: משה פריאל, כיום עיתונאי פעיל במשמר החברתי, בעבר עובד סוציאלי תקופה של 15 שנה.
<משה פריאל: ב-27 למרץ 1990 נפתח מרכז היום בבאר שבע ועבדכם הנאמן היה העובד הסוציאלי הראשון.
<משה פריאל: בנינו טכניקות וקונספציות מיוחדות בתחום הטיפול במכורים ואני מדגיש, גברים, כאשר האוכלוסייה הייתה עבריינית, נרקומנית, רוב רובה על סמים קשים, כאשר שער הכניסה היה כמובן סמים קלים.
<משה פריאל: המדיניות אז הייתה בתפיסה שהבעיה היא לא הסם אלא האדם עצמו ואני לא צריך להרחיב לכן איזה תהליכים אדם צריך לעבור בכדי לעשות קונפרונטציות עם עצמו, לגלות את עצמו מחדש, לבנות את עצמו מחדש.
<משה פריאל: היו ניסיונות של נשים להיכנס למרכז ואז החלה הבעייתיות.
<משה פריאל: אני אתן כמה מהתובנות שלי ושל חבריי על הבעייתיות.
<משה פריאל: בדרך כלל גברים שהגיעו מאותו מעגל עברייני-נרקומני, הדפוסים שלהם מאוד מאוד דומים וקבועים, כאשר הבסיס הוא אי נטילת אחריות על החיים שלהם מגיל קטן ולכן היה לנו חשוב שאחרי שבירת הקריז, הגמילה הפיזית, שדרך אגב היינו עושים אז בטיפולים של גמילה ביתית כי לא היו אז אשפוזיות, היו נכנסים אלינו לתהליך אינטנסיבי פסיכוסוציאלי של לפחות שנה.
<משה פריאל: קבענו נהלים וחוקים מאוד ברורים, כמו אדם, להבדיל אלפי הבדלות, בקיום מצוות, דין מצווה קלה כדין מצווה חמורה.
<משה פריאל: זה היה אומר מבחינת האינטייק להקפיד שהאינטייק מקבל כמה שיותר מידע, החל מהשאלה מדוע הוא בכלל הגיע.
<משה פריאל: אפשרנו להתנסות, קבענו חוקים ברורים החל מזמן הגעה, כפי שאת סיפרת, שמונה בבוקר זה היה שמונה בבוקר.
<משה פריאל: אם אדם היה מגיע בשמונה ועשרה היה יושב בסנקציה, היה אסור לו לדבר עם חברים לקבוצה, בשעת הצהריים הוא היה נכנס לקבוצה והיה חייב להתמודד עם הקבוצה, לענות על שאלות נוקבות, מדוע הוא עשה את מה שהוא עשה.
<משה פריאל: זה לא היה בגלל איזה חשק של מדריך או עובד סוציאלי זה או אחר, רצינו שהוא יעבור עם עצמו קונפרונטציה, כשהוא יושב בפינה, אף אחד לא מדבר איתו, אסור לו לעשן, ויתאר וישתף את חברי הקבוצה בתחושות וברגשות, כי הרי באנו ואמרנו, "אם אתה רוצה להפסיק עם הסם זה לא רק להיגמל פיזית, אתה חייב לשנות את עצמך מבחינת התפיסה האישיותית".
<משה פריאל: זה נותן תשובה לשאלה מדוע באר שבע, לדעתי - - - עדיין שורשי התפיסות הטיפוליות עדיין קבועים.
<משה פריאל: ואתם יודעים איזה אחוז הצלחה היה?
<משה פריאל: של 70%-80%.
<משה פריאל: בשכונות ד' ו-ג' היה גרפיטי על הקירות "אם אתה גבר בוא להיגמל", חיברו שירים, כל אירוע, החל מבר- מצווה וחתונה, חבר'ה מכורים - - - ה-NA אז התחיל, כשהיה צעדים ראשונים של ה-NA, אחרי שאותה שחקנית, מונה זילברשטיין, שמתה ממנת יתר, הביאה את זה לארץ.
<משה פריאל: חייבנו אנשים להגיע ל-NA, כי ראינו ב-NA שזה דלק חברתי וקבוצה חברתית שבזמן שהוא במרכז יום מה הוא יעשה בערב, אם הראש גונב אותו "לך תשתמש", לך ל- NA, תקבל את החיזוקים.
<משה פריאל: אני לא רוצה לגזול את הזמן, אבל זה רק כדי להבין מדוע הייתה בעייתיות.
<משה פריאל: דבר נוסף, רוב המשתמשות, כמו שאנחנו נתקלנו, עברו גם חוויה טראומטית בילדותן, אם זה גילוי עריות, אם זה ניצול מיני, בי"ת, הן עסקו בזנות.
<משה פריאל: זאת אומרת יש לה התמכרות כפולה, גם לזנות וגם לסמים.
<משה פריאל: לי אישית הייתה מטופלת שהתיישרה, הפכה להיות נקייה, אבל באחד הימים היא באה וסיפרה לי שהייתה חייבת, עבור כסף טוב, לקיים יחסים, אבל זה היה שימוש.
<משה פריאל: פעלנו באותו תהליך, שלחנו אותה הביתה כי כל משתמש מושעה הביתה לחשיבה מחדש ונתנו לה לקנות את המקום שלה בכדי לחזור.
<משה פריאל: אחרי תהליכים מורכבים וברוך ה' היא יצאה מהנושא הזה ועד היום, שזה כבר 27, 25 שנה, היא ברוך ה' בנתה את הבית המשפחתי וכו'.
<משה פריאל: זאת אומרת שיש בעיה של תחלואה כפולה.
<משה פריאל: יש בעיה, כפי שהוזכר פה, של נשים שסובלות ממחלות, שאולי מקומן וההתערבות זה התחום הקליני הטהור ולא תמיד יש את הכלים ואת האמצעים למרכזי היום כדי להתמודד עם הבעיה הזו.
<משה פריאל: עכשיו דבר אחרון שיישמע אולי מגוחך.
<משה פריאל: בתוך מרכז היום, בתוך התהליכים הקבוצתיים, היה אסור לקיים יחסים אקסקלוסיביים.
<משה פריאל: מה הכוונה יחסים אקסקלוסיביים?
<משה פריאל: אם אני בקבוצה אסור לי לבנות איתךָ קשר ששנינו נבנה קומבינה ואז ברגע שנבנה קומבינה, בעצם, האובססיה לשימוש לא ברחה, היא מחכה, היא ממתינה, היא ממתינה להזדמנות.
<משה פריאל: אותו דבר היה החשש שאישה בתוך הקבוצה תקיים קשר רגשי עם מכור, עם מטופל, ואז שניהם לא יתמקדו בטיפול עצמו אלא יתמקדו בדברים הללו.
<משה פריאל: זה רק מוכיח עד כמה הכללים היו ברורים.
<משה פריאל: יחד עם זה אני מאוד שמח שמאז, ואני יושב פה עם קורת רוח ורואה שהתפתחו כל מיני שירותי משנה ושירותים נלווים ותכניות כאלו ואחרות.
<משה פריאל: ובאמת סליחה, גבירתי, כי אני מכור לנושא הזה.
תמר זנדברג: איריס.
<איריס נגר: אני חושבת שאולי ניתן את רשות הדיבור לשרון, שהיא ראש התחום ומכירה.
תמר זנדברג: בבקשה, שרון, אחרי כן חגי ברוש, אחרי כן קרן ואז נסכם, אלא אם יהיה עוד מישהו.
<שרון הרשברג: אני אדבר בקצרה, כי אני חושבת שהטיפול ב"נווה תרצה" זה לא להיום, אם אתם רוצים לשמוע עליו אתם מוזמנים לבוא לבקר ב"נווה תרצה", אני חושבת שיש הרבה מה ללמוד, אבל אם אני אתחבר לדברים של אילנה, אז אני חושבת שבפועל ובשורה התחתונה רוב הנשים, רוב גדול מהנשים שיוצאות מ"נוה תרצה", בסופו של דבר לא מגיעות, לפחות ממה שאני יודעת, ותקני אותי, אילנה, אם אני טועה, לא מגיעות בסופו של דבר לטיפול ביחידות.
<שרון הרשברג: אני חושבת שיש פה בעיה וצריך לפתור אותה.
<שרון הרשברג: אני לא יודעת להגיד מה הבעיה או מה הסיבה שלה, אני מתארת לעצמי שחלק גדול מהדברים שאילנה אמרה נכונים, אבל אני פחות עוקבת אחר כך.
<שרון הרשברג: אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מאוד גדול עם הרשות לשיקום האסיר ועדיין, כמו שאמרתי, כל אישה שיוצאת היא עולם ומלואו וצריכה טיפול וצריכה עזרה מכל הכיוונים.
<שרון הרשברג: המקום שלי זה להשמיע את הקול של אותה אסירה שמשתחררת ונופלת בין הכיסאות, כי זו התחושה.
<שרון הרשברג: זה נכון, את אמרת, תמר, שאם היא לא תרצה היא לא תגיע בסופו של דבר, אנחנו מתמודדות עם זה גם בתוך בית הסוהר.
<שרון הרשברג: האחוזים של הנשים שמטופלות בתוך המאסר, בהתמכרויות אני מדברת, הם יחסית קטנים, אנחנו עובדים על זה, על לנסות לעשות דברים אחרת, אבל אני חושבת שהדבר שהאישה הזו הכי צריכה כשהיא משתחררת מהכלא זה תמיכה ועזרה וחיזור.
<שרון הרשברג: זה בעצם הקול שלי להשמיע פה, כי על הטיפול בתוך הכלא אני לא מדברת כאן.
<שרון הרשברג: הדבר האחרון הוא שאני הייתי לפני שבע שנים בקורס התמכרויות בהדר דימול, בבית הספר לעבודה סוציאלית של משרד העבודה והרווחה, ואני רואה באמת את ההתפתחות ואת ההתייחסות האחרת והשונה לנשים וזה מאוד משמח.
<חגי ברוש: קרן, אני בסוף.
תמר זנדברג: קרן גולדמן, השירות לטיפול בהתמכרויות, משרד הבריאות.
<קרן גולדמן: גם לנו יש מדיניות כתובה לטיפול במכורים לאופיאטים, שזה עיקר הטיפול שלנו, ויש פרק מיוחד לטיפול בנשים, שכולל את כל התשומות הנכונות והנדרשות בעינינו לטיפול בנשים, בתוך המסגרות שהן מעורבות בהן.
<קרן גולדמן: מה שאנחנו כן מנסים לעשות זה הפרדה בין מסגרות אשפוז.
<קרן גולדמן: כחלק מהבנה שבקרב בני נוער וצעירים יש חשיבות להפריד מגדרית את המטופלים אנחנו עשינו כך שב"מלכישוע" יתקבלו רק בנים וצעירים וב"רטורנו" יתקבלו נשים צעירות.
<קרן גולדמן: אנחנו שמחים שהשגנו תקציב ועכשיו זה באיזשהו תהליך של מכרוז להפרדה מגדרית בתוך "רטורנו", כך שיהיו שם גם בוגרות.
<קרן גולדמן: הם הכינו את האשפוזית בצורה מאוד מאוד יפה, כי זה לא יעלה על הדעת שילדות נמצאות ביחד עם נשים בנות 27 והדפוסים והכול מתערבב.
<קרן גולדמן: זה חלק אחד שלנו, שכן הצלחנו.
<קרן גולדמן: בתוך האשפוזיות עצמן יש הפרדה רק במגורים וכן יש התייחסות טיפולית נפרדת, זאת אומרת, בקבוצות ובגישות הטיפוליות ואנחנו עושים המון.
<קרן גולדמן: גם האשפוזיות עושות המון כדי לגייס ולצאת החוצה ולהשיג את המטופלות האלו וגם אנחנו עושים את זה.
<קרן גולדמן: צר לי שאתן אומרות שמטופלות נתקלות בקשיים להיכנס לאשפוזית, אני לוקחת על עצמי לרענן את הצוותים שלנו בנושא.
<קרן גולדמן: אני מזמינה אתכן גם לדבר עם - - -
<קריאה: בתחום האלכוהול - - -
<קרן גולדמן: אז אני לוקחת על עצמי את כל המסגרות ואני רוצה, כי אנחנו כן עשינו מסלולים ירוקים לנשים, בכל המסגרות שלנו, לנשים שהן עוסקות בזנות, לנשים עם מחלות זיהומיות.
<קרן גולדמן: עשינו המון מסלולים לנשים אסירות שמשתחררות, כדי לעשות מעבר מדלת לדלת.
<קרן גולדמן: זה דבר אחד.
<קרן גולדמן: בתחום של המרכזים לטיפול תרופתי ממושך, כמו שאמרתי, יש המון המון פעילויות שנעשות לנשים.
<קרן גולדמן: הגישה של "תבואי בשמונה בבוקר", "אם יש לך ילדים" לא מקובלת עלינו.
<קרן גולדמן: אנחנו היינו בהמון סיורים וראינו שמאוד באים לקראת המטופלות וכל מטופלת היא יקרה מפז.
<קרן גולדמן: סתם לתת לכן מספרים, הכול מופיע בסיכום השנתי שלנו באתר של משרד הבריאות, בשנת 2016 היו לנו 2,476 מטופלים שהגיעו ועברו במסגרות האשפוזיות שלנו, מתוכם רק 350 נשים.
<קרן גולדמן: במתדון יש לנו משהו כמו 15% נשים.
<קרן גולדמן: אז כל אישה היא באמת יקרה לנו ואנחנו משתדלים מאוד.
<חגי ברוש: אפשר רק משפט?
<חגי ברוש: באותם מרכזים שבהם אתם כן עושים את הפעילות עם הנשים, האחוזים הם משמעותית יותר גבוהים.
<קרן גולדמן: במרכזים שיש בהם מסלולים ייחודיים, כמו למשל במרכז באשדוד, שהרשות תומכת ויש תכנית ייעודית.
<קרן גולדמן: יש יום בשבוע של נשים, עושים מזה חגיגה, זה נקרא "שלישי נשי", רק המטופלות מגיעות והן מקבלות המון המון דברים של העצמה אישית והרבה דברים של fun וזה מוכיח את עצמו.
<קרן גולדמן: גם בבאר שבע וביסעור ובהרבה מקומות אחרים.
<קרן גולדמן: מיותר לציין שיש קשרי עבודה מאוד מאוד טובים בין המסגרות שלנו לבין המסגרות שבהן מטפלים בנשים שבזנות, מרפאת לוינסקי, מרכז לוטם לתקיפה מינית ודברים שהם בשוטף.
<קרן גולדמן: מבחינת ההכשרות לצוותים שלנו, ביחד עם הרשות אנחנו כבר עשינו שלושה קורסים של טיפול בטראומות בפגיעות מיניות בהקשר של התמכרויות במרכז לפסיכו טראומה ואנחנו כל שנה מכשירים עוד ועוד אנשי מקצוע.
<קרן גולדמן: בשנת 2018 אנחנו מתכננים הכשרה ייעודית לצוותים שלנו בנושא טיפול בנשים, כי עד עכשיו ההכשרה המרכזית היא בתוך בית ספר דימול ומוקצות לנו בודדות וזה לא מה שאנחנו רוצים, אז אנחנו נעשה משהו שהוא ייחודי לנו.
<קרן גולדמן: וגם נשות מקצוע שקצת הוזנחו, זה מדריכות בתוך המסגרות לטיפול שלנו, ביחד עם הרשות החלטנו גם לעשות הכשרה שהיא תהיה במסגרת בית ברל, הכשרה למדריכות, עם כל התשומות הנכונות.
<קרן גולדמן: אני רק רוצה להגיד שיש במרכזי הטיפול שלנו יעדים מאוד ברורים לטיפול בנשים.
<קרן גולדמן: אנחנו מנסים שהן יהיו כמה שיותר נקיות מסמי רחוב, יש דגש על הורות מיטבית בצל ההתמכרות, יש שיתופי פעולה מאוד מאוד חזקים עם הרווחה בכל מה קשור להורות.
<קרן גולדמן: יש המון עניינים לא פתורים ומשפטיים סביב העניין הזה.
<קרן גולדמן: אני יודעת שיש מצוקה בתחום של תחלואה כפולה, היא מצוקה שאנחנו במשרד מנסים לפתור אותה, אבל כן אנחנו מזמינים אתכם להצביע על מקומות או על חסמים שבהם נשים לא מקבלות את הטיפול הפסיכיאטרי במסגרת קופות החולים.
<קרן גולדמן: אנחנו כן מנסים לפתח שירותים בתחום של תחלואה כפולה, היו פה עשרות דיונים, הוא לוקה בחסר.
<קרן גולדמן: יש הרבה יותר תחלואה כפולה ממסגרות, אבל עדיין, אם יש בעיות, יש לנו באגף לבריאות הנפש מי שאחראי על הנושא של מרפאות אמבולטוריות, אפילו ברמה הפרטנית, אני מזמינה אתכן להעביר לי באופן אישי ואנחנו נדאג לטפל.
תמר זנדברג: תודה, תודה קרן.
<חגי ברוש: אני אשתדל לא להאריך.
<חגי ברוש: מצד אחד רואים שיש איזושהי התקדמות, אבל מאוד מינורית.
<חגי ברוש: זה צעד אחרי צעד בפועל אנחנו לא רואים ברמת השטח כרגע איזושהי מציאות חדשה שמתהווה וזה מעציב.
<חגי ברוש: אני רוצה לומר שכדי להצליח במהלך כזה צריך לעבוד ביחד.
<חגי ברוש: הרשות לחלוטין לא מעורבת בשום אספקט של העבודה של השירות.
<חגי ברוש: זאת אומרת אנחנו לא באמת יודעים מהן התכניות של השירות.
<חגי ברוש: אני חושב שזה חבל, כי כשיש לך, בטח בערים הגדולות, בערים המשמעותיות, מנהלי רשויות מטעמנו שמגייסים את המנהיגות המקומית, שיכולים לדאוג לפתרונות כמו מקום, שיכולים לדאוג לפתרונות כמו תקציבים, בדומה למודל שפותח והיית שם, באשדוד, שכמעט הכול שם צמח מתוך מערך עירוני שראה חשיבות בנושאים האלה והקצה משאבים מעבר למשאבי המשרדים.
<חגי ברוש: כי כשאנחנו לא באמת יודעים מה השירות הולך לעשות אז קשה לנו להתחבר בכל מיני מקומות שניתן להתחבר ולהגביר את היכולת לתוצאה טובה בסופו של דבר מכל הבחינות.
<חגי ברוש: אני, אין לי מושג מה עכשיו הוא מתכנן לעשות, אני רק יודע שיש כוונות טובות.
<חגי ברוש: אני יודע שהקציתי השנה 100,000 שקל לנושא של נסיעות למרכזי יום לנשים, כי הבנתי שיש שם איזושהי בעיה שהמשרד לא מתגבר על התקשי"ר ושמתי 100,000 שקל בתקציב.
<חגי ברוש: עד עכשיו לא פנו אליי לקבל שקל.
<חגי ברוש: הרי הכסף הזה, החשב שלי, אריה, כבר לקח לי אותו.
<חגי ברוש: הוא העביר את זה לסעיפים אחרים.
<חגי ברוש: וזה חבל, כי גם כשאנחנו כבר מעמידים משאבים, בסוף לא עושים עם זה שימוש.
<חגי ברוש: רק להראות כמה אנחנו לא מסונכרנים ביומיום בעבודה השוטפת.
<חגי ברוש: זה חבל, כי בסופו של דבר מי שמפסיד זה הנשים שאנחנו יודעים שממש ממש המצב הוא לא טוב.
<חגי ברוש: אני רוצה לומר שכמובן כל הניסיונות שלנו מול משרד הבריאות, וזה לחלוטין לא באשמת המחלקה להתמכרויות, אלא זה משהו שאת יודעת שהוא יותר עמוק, כדי להגדיל את הנושא של האשפוזיות.
<חגי ברוש: אתמול הייתי אצל אבנר ב"צעד ראשון", נמצאת שם אישה, הוא מנסה להפנות אותה למסגרת באשדוד, אבל בגלל שהיא אישה לבד הם לא מקצים חדר לאישה לבד, צריך לפחות שתי נשים.
<חגי ברוש: זו מציאות שבעיניי היא כאוטית.
<חגי ברוש: איפה אנחנו חיים שעכשיו צריך להמתין ולמצוא עוד אישה כדי שייתנו לה מקום באשפוזית באשדוד?
<חגי ברוש: אבל זו המציאות שהנשים היום חיות בה, זאת אומרת, זה מה יש.
<חגי ברוש: אין פתרונות ויש איזושהי תחושה, בטח עם המשרד, שהדברים לא זזים.
<חגי ברוש: לשמחתי אני כן יכול לומר שביוזמה וגם בדחיפה של המשרד, אבל בעיקר ביוזמה של אנשים טובים כמו אביבה וולף בבאר יעקב, נפתחת היום מסגרת לתחלואה כפולה לנשים.
<חגי ברוש: זאת אומרת שהולך להיות שם מן איזשהו קו ירוק.
<חגי ברוש: אני מציע בהזדמנות להזמין ולספר.
<חגי ברוש: אנחנו כמובן מעורבים בנושא הזה, אנחנו עוזרים שם בחצי תקן של מדריכת גמילה, אבל נשים יוכלו להגיע מעכשיו לעכשיו למסגרת הזו ולקבל שם מענים לאותן אלו שבאמת זקוקות למענה של אשפוז.