GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ליז ליבנה: היטיבה להגיד את זה, להבדיל בהתמכרות של נשים וגברים, ענת גור שאמרה שכשנשים משתמשות זה self medication, להסתיר את כל הכאב וההתעללות הנפשית, הטראומות, הפוסט טראומה, הן משתמשות להרגיע את הכאב, ואילו גברים משתמשים לריגוש, הנאה ולחץ חברתי.
<ליז ליבנה: אז יש ממש שינוי בתפיסה לגבי ההתייחסות לנשים בתוך הטיפול.
<ליז ליבנה: עוד נושא אחד בדקות האחרונות במהירות.
<ליז ליבנה: נושא השיקום.
<ליז ליבנה: השיקום התעסוקתי זה מיזם ייחודי, אני חושבת, כאן במרכז, ייחודי בארץ במרכזי המתדון, ששותפה לו סימונה והרשות העירונית והלאומית.
<ליז ליבנה: מוקצים כאן המון משאבים.
<סימונה מורלי: לאחרונה הוקצו כאן 100,000 שקל מקרן החילוט לטובת השמה.
<סימונה מורלי: אופיר איננה, היא חולה, אבל יש פה רכזת השמה שנמצאת במתדון, עובדת בצורה סינרגית עם העו"סיות ועם ליז ויש לנו הצלחות מדהימות.
<ליז ליבנה: יש הצלחות, יש 60% שיקום, אנחנו מפנים לקורסים מקצועיים, לאבחון מקצועי, להשמה במקומות עבודה ולשדרוג מקומות עבודה.
<ליז ליבנה: יש יותר מ-60%, זאת אומרת מתוך 220 מטופלים יותר מ-110 מטופלים עובדים, מתפקדים, חיים חיים רגילים לכל דבר, באים פעם בשבוע.
מירב בן ארי: 220 מטופלים כל שנה.
תמר זנדברג: בכל רגע נתון.
<ליז ליבנה: יש נפטרים, יש מעצרים, יש קבלות, יש כל מיני - - -
תמר זנדברג: כולם תושבי אשדוד?
<ליז ליבנה: רובם תושבי אשדוד.
<ליז ליבנה: אנחנו מחויבים - - -
תמר זנדברג: אתם לא מקבלים ביקש מערים אחרות?
<ליז ליבנה: מקבלים.
<סימונה מורלי: אבל משרד הבריאות, אנחנו מתוחמים ל - - - יותר נכון זו החלטה מוניציפלית שמתדון ייתן מענה לתושבי אשדוד והסביבה.
<ליז ליבנה: יש מקרים בודדים שאישרו לנו לקבל, אבל - - -
<סימונה מורלי: אם יש מקרה חריג אנחנו מעלים את זה, פעמיים העליתי למועצה, לא קרה שלא אישרו, ואנחנו קיבלנו מאשקלון שלושה מטופלים.
<ליז ליבנה: דוגמה מצוינת לשיקום מוצלח שלנו, מרגע הגיעם למרכז ועד לייצוב, זה אליהו ביטון, ידידי היקר, שהסכים היום ככה להיחשף, אנחנו ממש גאים בו כאן בתכנית ובכל הדרך שהוא עשה.
<ליז ליבנה: הוא ככה יציג את עצמו ואת השיקום שלו.
תמר זנדברג: אולי לפני שאתה מתחיל, אני רק אומרת שיש פרוטוקול מוקלט וכתוב, אם אתה מעוניין שהשם יהיה חסוי אז אנחנו נחסה את השם.
<אליהו ביטון: אין שום בעיה, כל מה שעברתי עברתי, זה חלק ממני והכול בסדר.
<אליהו ביטון: שלום לכולם, נעים מאוד, קוראים לי אליהו ביטון.
<אליהו ביטון: אני רוצה להודות לצוות בכלל שבחר בי ונתן לי את ההזדמנות להופיע בפניכם כדי לספר על המקום הזה.
<אליהו ביטון: אני בגיל 54, הגעתי לכאן אחרי התמכרות ממושכת של קרוב ל-30 שנה, אם לא קצת יותר, אפילו 35 שנה, כשהשתמשתי בכל סוגי הסמים, בכל דרך של שימוש בסמים.
<אליהו ביטון: ניסיתי הכול, חוויתי הכול, הגעתי למצב שהייתי, אם אפשר להגיד את זה בצורה כזאת, הייתי עושה כל מה שאפשר כדי להביא את הסם.
<אליהו ביטון: הייתי מגיע למצב שהייתי פורץ לדירות בזמן שישנים, הייתי יכול לפרוץ 20-30 דירות בלילה אחד, כדי לממן את השימוש בסם, ויש כאן שוטר שיכול להעיד על זה.
<אליהו ביטון: אני הייתי ממש צרה מהלכת על שתיים, באמת, צרה מהלכת על שתיים ואני לא מתגאה בזה חלילה, אני אומר את זה כחלק מהחיים, כחלק שממש לא הייתה לי ברירה לא שרציתי את זה, אבל לשם הגעתי כדי להשיג את מה שהייתי צריך, כדי לתפקד כביכול כמו בן אדם.
<אליהו ביטון: למרכז הגמילה, לפה, הגעתי אחרי שתי ניסיונות גמילה בקהילה טיפולית, בבית אביבה.
<אליהו ביטון: סיימתי את הטיפול שם, הכול, ועדיין לא הצלחתי, כשיצאתי לחיים בחוץ חזרתי מהר מאוד להשתמש.
<אליהו ביטון: הדרך הייתה מאוד קשה.
<אליהו ביטון: כל פעם ניסיתי וניסיתי ולא הצלחתי.
<אליהו ביטון: מה שלא ניסיתי בגמילה טוטאלית לא הצלחתי, הבנתי שיש לי בעיה שאני, כמה שכואב להגיד את זה ועצוב, בלי טיפול במחלה הזאת אני לא יכול לתפקד.
<אליהו ביטון: בחרתי באפשרות האחרונה שנשארה לי לטפל בעצמי דרך מתדון, כדי לצאת מסמי הרחוב.
<אליהו ביטון: הייתי מגיע למצב שאני מזריק בערך שתיים, שלוש, וגם חמש גרם ביום.
<אליהו ביטון: כמובן שהייתי שותה כדורים מכל הסוגים, אם הייתי נעצר לא הייתי יודע על מה נעצרתי.
<אליהו ביטון: בסופו של דבר הגעתי למרכז, הגעתי לא מרוסק, מתחת לאפס הגעתי, הגעתי לכאן שבר כלי כשכול הגוף שלי אבצסים מזריקות, משתמש בכדורים, כשהסתובבתי עם שני שברים ברגליים ובגב, ולא ידעתי אפילו שיש לי שבר והסתובבתי ככה שלושה חודשים.
<אליהו ביטון: זאת אומרת הכאב, לא ידעתי אפילו שיש לי כאב, מרוב שהייתי משתמש בסמים.
<אליהו ביטון: גם עם המצב הזה עוד הייתי הולך וגונב הכול וכשהגעתי לכאן הגעתי בצורה ממש מרוסקת לגמרי.
<אליהו ביטון: אחרי שריציתי 18 שנה בבתי סוהר, אחרי שעברתי כל מה שאפשר לעבור הגעתי לכאן ואמרתי אני אנסה לקחת אדולן רק בשביל דבר אחד, שלא יהיה לי קריז.
<אליהו ביטון: לא חשבתי על גמילה, לא חשבתי על כלום, רציתי ביטחון, שאני לא אהיה במצב שאני אהיה בקריז, שיהיה לי את הסם שלי ואחרי זה כבר אלוהים גדול, אני אמשיך לגנוב, אני אמשיך הכול, זו הייתה המטרה.
<אליהו ביטון: כשהגעתי למרכז לכאן קיבלו אותי, שיהיה בריא, נועם, הוא עובד סוציאלי.
<ליז ליבנה: נועם היום הוא מפקח של משרד הרווחה, הוא עבד כאן עשר שנים כראש הצוות הסוציאלי.
<אליהו ביטון: ואני מאוד שמח שהכרתי אותו, ד"ר מרגוליס, בכלל הצוות, אם זה נירה, העובדות הסוציאליות, העובדת הסוציאלית שהיום נמצאת והגעתי לכאן ולאט לאט עם שיחות הצלחתי להסביר את עצמי, התחלתי להבין מה הבעיה שלי והתחלתי לקבל אמונה שאני באמת יכול להשתנות יחד עם הסם.
<אליהו ביטון: אני יכול לטפל בעצמי, לקבל מתדון, ולאט לאט להתחיל להשתלב בחברה, להפסיק לגנוב ולהפסיק לעשות שטויות, להתחיל להיות בן אדם, בכלל לדעת מה זה בן אדם, אני אפילו לא ידעתי מה זה בן אדם.
<אליהו ביטון: ובאמת אחרי תהליך ארוך וקשה, בהתחלה כשהגעתי למרכז הצוות פה היה אומר לשומר, 'כשהוא נכנס למשרד אתה עוזב את הדלת, אתה הולך רק אחריו'.
<ליז ליבנה: בפגישה הראשונה הוא גנב את מד הלחץ דם לרופאה.
<אליהו ביטון: אני אפילו לא יודע.
<אליהו ביטון: אני אומר לך, הייתי לוקח דברים, אפילו מתחנת משטרה גנבתי.
<אליהו ביטון: זאת אומרת כל הזדמנות שהייתה לי לגנוב, הייתי עושה הכול, לא עניין אותי כלום.
<אליהו ביטון: גם לא הייתי בהכרה כל כך והייתי עושה דברים ש - - -
<ליז ליבנה: הייתה הנחיה למאבטח פשוט ללכת אחריו.
<אליהו ביטון: לאט לאט אחרי באמת שיחות ארוכות - - -
<סימונה מורלי: זה קרה לפני 15 שנה.
<אליהו ביטון: כן.
<אליהו ביטון: אחרי התמדה בטיפול התחלתי להבין שאדולן באמת מאזן אותי, שהוא נותן לי אפשרות להתחיל לתפקד.
<אליהו ביטון: פעם ראשונה בחיים שהגעתי לכאן אחרי שנה וחצי-שנתיים התחלתי לעבוד עם אחי באינסטלציה והלכתי לעבוד איתו, רציתי להבין מה זה עבודה בכלל.
<אליהו ביטון: אני אחד שלא עבד בחיים, לא מכיר את המושג הזה, והתחלתי לעבוד איתו והוא ליווה אותי באמת שנתיים.
<אליהו ביטון: אחרי שנתיים התחלתי להרגיש כבר קצת ביטחון ולהבין שאני יכול לעבוד לבד והחלטתי שאני עוזב אותו, נכנסתי למקום עבודה מסודר ועבדתי שם בערך 10 שנים, במסגרייה פה ממול.
<אליהו ביטון: בעל הבית מאוד אהב אותי, מאוד סמך עליי, לא האמנתי שנותנים בי כזה אמון.
<אליהו ביטון: כשהיו באים אורחים מבחוץ לעבודה, בעלי מקצוע שונים שבאים לעבוד, בעל הבית היה אומר לי שאני אחראי עליהם כדי שלא יילקח כלום מהמפעל.
<אליהו ביטון: זאת אומרת לי נותנים לשמור על דברים שבכלל זה היה הזוי.
<אליהו ביטון: האמון שקיבלתי ממנו עזר לי מאוד.
<אליהו ביטון: הגעתי לכאן עם הפטיטיס C, הכבד היה פגוע בצורה דרסטית.
<אליהו ביטון: כשאני הלכתי לעשות בדיקות לכבד הרופא אמר לי 'אם יתמזל מזלך - - -
<ליז ליבנה: 80% מהמכורים הם נשאים של הפטיטיס C, חלק גדול מהם חולים במחלה והיום ד"ר ויקטוריה עובדת מאוד קשה, כי יש טיפול חדש, עם הרבה תופעות לוואי, ומאוד מוצלח ואנחנו מפנים לטיפול.
<אליהו ביטון: הגעתי לכאן כשהסיכוי שלי לטפל במחלה כבר היה ממש אחוזים קטנים.
<אליהו ביטון: כשהלכתי הרופא אמר לי 'בוא ננסה, זו ההזדמנות האחרונה שיש לך, מקסימום, הצלחת הצלחת, לא הצלחת, אז איחרת את הרכבת', ובאמת למזלי הטיפול הזה באמת עזר, תפסתי אותו בדקה ה-90, הרבה בזכות ד"ר ויקטוריה שהיא דחפה ולחצה, אני אפילו לא רציתי לטפל בזה.
<אליהו ביטון: היא לחצה, היא לא הפסיקה ללחוץ, כדי שאני אטפל בזה וזו ההזדמנות גם להודות לך באמת.
<אליהו ביטון: היום אני אחרי הבלגן הזה, אני מתפקד בצורה טובה, בצורה בריאה, אני שותה רק מתדון, כבר 12 שנה אני מטופל פה, כשאני נקי בכלל, כל בדיקות השתן שלי נקיות לגמרי, הוצאתי רישיון על מונית, קניתי מונית חדשה, לפני שלושה שבועות קיבלתי אותה.
<אליהו ביטון: אני חושב שהדרך שעשיתי מדהימה, הרבה בזכות הצוות שיש כאן ובזכות העזרה שהם נותנים ותומכים.
<אליהו ביטון: הטיפול כאן זה למי שרוצה באמת.
<אליהו ביטון: מי שלא רוצה, אז הוא ימצא את עצמו פה עם כדורים ועם דברים והוא ימשיך לעשות מה שהוא עושה.
<אליהו ביטון: הם יכולים לנסות להתנהל בכל האמצעים שיש להם כדי לנסות להביא אותו לדרך שבאמת יתעורר ויעשה משהו עם עצמו.
<אליהו ביטון: יש כאלה שזה הולך להם ויש כאלה שלא.
<אליהו ביטון: אני לשמחתי הלך לי, ידעתי לקבל את הכלים שנתנו לי פה, אני ידעתי לנצל אותם, הדריכו אותי בתהליך התעסוקתי, הדריכו אותי בכל דבר שהייתי צריך וקיבלתי אותו עם יד רחבה.
<אליהו ביטון: לכל מטופל אני אומר את זה, גם פה בעיר אני אומר לכולם, מי שרוצה להתייחס להתמכרות הזו כמחלה ולבוא לקחת את הטיפול הזה כתרופה, מי שמחפש את זה כתוספות חבל לו על הזמן.
<אליהו ביטון: אז להמשיך תוספות, אולי יהיה לו ביטחון, אבל שאלה של זמן עד שהוא יגיע לסוף הדרך, מה שנקרא, שום דבר לא יעצור אותו, הוא ימשיך באותו תהליך, באותם סמי רחוב, בכול.
<אליהו ביטון: היום, לשמחתי, אני במקום אחר לגמרי.
<אליהו ביטון: בת הזוג שלי, אני מגדל שלושה ילדים שהם לא שלי, אני מגדל אותם כאבא, תודה לאל, יש ילד שקיבל עכשיו חייל מצטיין, אני כל כך שמח וגאה שאני עושה את הדרך הזאת איתו, אני מחנך אותו ללכת למשטרה להתלונן אם יש בעיה, אני לא מתבייש להגיד לו 'מצדי תהיה חנון, העיקר שאני אראה אותך שמח ואני אראה אותך מאושר ואני אראה אותך בטוח וגדל בדרך חיובית'.
<אליהו ביטון: זה בשבילי הביטחון שלי, זה בשבילי להכיר תודה לחברה, להכיר תודה למקום ולהסתכל קדימה, להיות אזרח מועיל בחברה ולא מה שהייתי.
<אליהו ביטון: ואני באמת שמח ותודה על הזכות והמעמד שאני נמצא פה.
תמר זנדברג: באמת תודה רבה לך.
<אליהו ביטון: תודה רבה לכם.
<סימונה מורלי: קצת ככה טכני, אנחנו נעשה סיור, למי שלא מכיר, לראות את המענה.
<סימונה מורלי: אתם תראו את המבנים, כלל המבנים שאנחנו הולכים, גם אם הם היו הרוסים, אנחנו מכבדים את מי שבא לקבל טיפול ולהתמודד עם הסוגיה.
<סימונה מורלי: אנחנו מאוד מאמינים בשיטת ג'וליאני, מה שנהרס אנחנו מתקנים ומשפצים לפני שיהיה הרס נוסף, אתם תראו את זה במו עיניכם וזה לא פרפרזה לקראת בואכם, עם כל הכבוד.
<מרינה רפפורט: אני רציתי רק להדגיש במקרה הזה, שהוא ככה מרגש, שכמעט 90% מהמטופלים כאן נקיים מסמי רחוב.
תמר זנדברג: זאת אומרת הם רק עם מתדון?
<מרינה רפפורט: מתדון או סובוקסון.
תמר זנדברג: (בהמשך הסיור באשפוזית 'דולפין')
<סימונה מורלי: ברוכים הבאים לאשפוזית אשדוד שהוקמה ב-2009, אבל מזה שנתיים אנחנו זכינו כאן במכרז.
<סימונה מורלי: סדר גודל שיש כאן, 20 מיטות, התפוסה נעה בין 85% תפוסה לאורך כל השנה, לעתים אנחנו מבקשים משוחררים.
<סימונה מורלי: אני רוצה להגיד כאן לד"ר מרינה רפפורט ולמשרד הבריאות על הגמישות, על הכוונה.
<סימונה מורלי: זאת אומרת באמת אין מצב שאנחנו פונים למשרד הבריאות לחריגה כזו או אחרת, למשל לקצר טווח של משלושה חודשיים לחודשיים וחצי כי מישהו שאנחנו מרגישים שאם הוא יגיע לכאן נציל לו את החיים ובאמת יש לו כוונות להיגמל, כי אי אפשר להיכנס לכאן בלי כוונה.
<סימונה מורלי: מי שרוצה לעזוב אנחנו עושים לו חיזור שלא יעזוב, אבל בסוף הדלת פתוחה.
<אביבה וולף: מה זאת אומרת שלושה חודשים?
<אביבה וולף: הם שלושה חודשים בטיפול?
<סימונה מורלי: לא, תיכף הרופא ידבר, יש טווח בין טיפול לטיפול.
תמר זנדברג: לא, אם הוא רוצה לחזור פעם שנייה הוא יכול רק אחרי שלושה חודשים.
<סימונה מורלי: יש חוקים מסוימים, כי זה - - - וכו', אבל באמת יש כאן גמישות.
<סימונה מורלי: זה המקום.
<סימונה מורלי: אני רוצה לומר שהמבנה הוא מבנה שהיה ישן, אנחנו שוכרים אותו.
<סימונה מורלי: עשינו התאמת מבנה.
<סימונה מורלי: זה המקום להודות לרשות הלאומית למלחמה בסמים שסייעה לנו וכמובן המענה שניתן, של עיריית אשדוד, בצורה השוטפת, כי התקציב שניתן ממשרד הבריאות באמת באמת הוא למענים הטיפוליים.
<סימונה מורלי: כפי שאתם רואים, כפי שאמרתי, זה המבנה.
<סימונה מורלי: אני רוצה להגיד תודה לזהבה, לאם הבית שלנו כאן, שהמטופלים פשוט מאוד מאוד אוהבים אותה, היא עושה את זה באמת מאהבה, למדריכים שעובדים מאוד קשה, יש לנו כאן ייצוג על ידי מגי, היא האחות הראשית מהתחלת המבנה.
<סימונה מורלי: מרסל ורותם, העובדות הסוציאליות שעובדות קשה על מנת להפנות את המטופל, כשהוא כבר נגמל, כשאומרים גמול זה נשמע - - - הגמול לקהילה או למרכז יום.
<סימונה מורלי: אשדודים מופנים חזרה למרכז יום של המינהל לשירותים חברתיים, או נשים או גברים, מכיוון שהנגישות בארץ שלנו, אמנם היא קטנה, אבל הנגישות היא קשה.
<סימונה מורלי: הרבה פעמים זה נעשה בווידיאו קונפרנס מול אותו מרכז שאנחנו מפנים אליו את המטופל כי הרבה פעמים צריך לראיין את המטופל המתמודד שצריך להגיע לשם.
<סימונה מורלי: אני אפנה את הבמה לעודד ולאחר מכן גם נספר סיפור הצלחה.
<עודד רוזנברג: בוקר טוב.
<עודד רוזנברג: אני ד"ר רוזנברג, אני מנהל את האשפוזית.
<עודד רוזנברג: האשפוזית, הצוות שלנו כולל רופא 24 שעות ביממה, חמש אחיות ושבעה מדריכים, אם בית, רכזת קבלה, שתי עובדות סוציאליות.
<עודד רוזנברג: אנחנו יכולים לקלוט עד 20 מטופלים בו זמנית ובעצם אנחנו מקבלים את כל סוגי הסמים להוציא מישהו שהוא אלכוהוליסט נטו.
<עודד רוזנברג: הפילוח הוא בערך 50% סמים אופיאטיים, שזה בעיקר הרואין, 15% התמכרות לאופיאטים בכדורים, שחלק זה מתרופות מרשם וחלק מהרחוב, 15% נייס גאי וחשיש.
תמר זנדברג: סליחה, 50% אופיאטים, 15% אופיאטים כדורים ו-15% סינתטיים וזה?
<עודד רוזנברג: 50% זה בעצם הרואין, לפעמים הם מערבבים את זה עם כדורים אופיאטים גם והרבה פעמים הם מסניפים את זה קלונקס.
תמר זנדברג: אוקיי, אז זה 50, 15 ו-15, שזה - - -
<עודד רוזנברג: בערך, קוקאין זה עוד 10%.
תמר זנדברג: הבנתי, שאר ה-20% זה קוקאין והשאר.
<עודד רוזנברג: זה מתחלק בין סמים קטנים, אפילו יש לנו מישהו שבא להיגמל, הוא מזריק או מסניף ריטלין.
<עודד רוזנברג: יש אחוזים של חגיגת.
<עודד רוזנברג: נדיר, אבל יש מדי פעם.
תמר זנדברג: ואלכוהול לא?
<עודד רוזנברג: אלכוהול, אני לפעמים מקבל מישהו שהוא מכור לחשיש, על הדרך הוא גם אלכוהוליסט, אז אנחנו מטפלים בו גם בזה.
תמר זנדברג: יש דבר כזה, מכור לחשיש ועל הדרך גם אלכוהוליסט?
<עודד רוזנברג: כן, בהחלט.
<עודד רוזנברג: קוקאין ואלכוהול כן.
<עודד רוזנברג: כעיקרון אורך האשפוז הוא שלושה שבועות עם אופציה להארכה של שבוע, כאשר המטופל ממתין ואנחנו משתדלים להעביר מדלת לדלת, זאת אומרת מפה ישירות לקהילה, שבאמצע לא תהיה להם אפשרות להתפתות ולמעוד, או כאשר הוא עדיין בקריז, כי יש עדיין קריס, זה המדרון, זה סימני תסמיני גמילה.
<עודד רוזנברג: למשל אם מישהו מכור לסובוטקס או מתדון, יכול להיות קריז שהוא ארוך וגם אחרי שלושה שבועות הם נורא חלשים, נדודי שינה או לא משנה, אנחנו מבקשים עוד שבוע שהם יתחזקו ויוכלו לצאת ואז להשתלב במסגרת המשך.
<עודד רוזנברג: כעיקרון שניים מתוך שלושה עוברים את הגמילה בהצלחה ומתוכם כ-40% עוברים למסגרות המשך, שזה כולל קהילה או מרכז יום.
תמר זנדברג: 40% מהשני שליש או 40% מכלל ה- - -
<עודד רוזנברג: מהמסיימים.
תמר זנדברג: ושאר השליש נושרים במהלך השלושה שבועות?
<עודד רוזנברג: יש כל מיני סיבות לאי השלמת האשפוז, למשל אלימות או יחסי מין, או שימוש או הברחה של סמים, שזה לשמחתנו לא שכיח, אבל זה גם יכול לקרות, או אפילו הברחה של תרופות טיפול.
<עודד רוזנברג: הם מנסים להבריח ואחר כך או להסניף את זה או לתת לחברים, כל מיני תופעות כאלה, אנחנו מרחיקים.
<עודד רוזנברג: לפעמים ולרוב רוב הסיבות של נשירה מאשפוז זה פשוט הדודה, הכמיהה לסם, דודה זה ממרוקאית, זה מסתובב להם בראש ומשגע אותם, אז הכמיהה לסם גורמת להם לעזוב את האשפוזית וללכת להשתמש.
<עודד רוזנברג: אנחנו מנסים לחזק אותם בכל הדרכים והטיפול והתרופות שאנחנו נותנים, למשל הסובוקסון מחליש את הדודה הזאת, אבל לא תמיד אנחנו מצליחים ואז הם נושרים מהטיפול.
<עודד רוזנברג: זה עיקר הסיבה לעזיבה.
תמר זנדברג: זאת אומרת עזיבה עצמית זו הסיבה המרכזית?
<עודד רוזנברג: כן.
<עודד רוזנברג: אני לא חושב שעשינו את הסטטיסטיקה, הרחקה זה לא שכיח פה, זה לא קורה הרבה, אבל זה קורה מדי פעם.
<סימונה מורלי: למזער את נושא ההרחקה מינינו, יש לנו אחד המדריכים שיש לו רקע, מעבר לזה שהוא היה מכור, אבל יש לו רקע משטרתי, אז הוא שומר הסף.
<סימונה מורלי: זאת אומרת יש לו תפקיד שהוא שומר הסף, הוא אוסף קצת מדי פעם מודיעין על מנת שלא ייווצר מצב שמי שהבריח, חלילה, וזה קורה, ידביק מישהו אחר, כי גם מי שנדבק אנחנו אמורים - - - אז על מנת למזער נזקים ושכן השהות שלהם כאן תהיה - - -
<עודד רוזנברג: דרך אגב, כל המדריכים שלנו הם מכורים נקיים, חשוב להגיד.
<עודד רוזנברג: אנחנו מאוד משתדלים, גם אני בקליניקה הפרטית שלי, להעסיק מכורים שהם נקיים, כי הם מבינים את המכור ברמה שאנחנו לא, יש להם שפה איתם וזה גם דרך לשקם, לשיקום.
תמר זנדברג: כמה מדריכים יש פה?
<סימונה מורלי: שבעה.
תמר זנדברג: במשרה מלאה?
<סימונה מורלי: חלק משרה מלאה וחלק לא.
<סימונה מורלי: בין שתי משמרות לחמש משמרות שזה משרה מלאה.
<סימונה מורלי: הם מתחילים בשתיים, בחפיפה, ואז הם מתקדמים.
<עודד רוזנברג: אני מוכן לשמוע שאלות, אני חושב שכיסיתי - - -
תמר זנדברג: לאביבה פה הייתה שאלה.
<סימונה מורלי: אני רק רוצה להגיד לקטי, רכזת קליטה, את עושה עבודה מדהימה בחיזור אחרי המטופלים ורשימת ההמתנה, היא מכירה אותם גם - - -
תמר זנדברג: מאיפה הם מגיעים לפה?
<קטי חרר: מכל רחבי הארץ.
תמר זנדברג: אבל איך?
תמר זנדברג: יוזמה שלהם?
<קטי חרר: דרך הרווחה, דרך יוזמה שלהם.
<קטי חרר: כן, יש כאלה שפונים אלינו ישירות.
<קטי חרר: דרך רשויות, דרך רווחה.
<קריאה: דרך האינטרנט.
<עודד רוזנברג: העיקר זה, אצל מכורים, מפה לאוזן, זה דבר שהוא כמו אש בשדה קוצים, זה עובר מהר מאוד.
<עודד רוזנברג: אם יש מקום טוב - - -
תמר זנדברג: אבל רובם מגיעים מיוזמתם או רובם מגיעים משירות מבחן או - - -
<עודד רוזנברג: גם וגם.
<עודד רוזנברג: משפחה זה נחשב ליוזמה עצמית.
תמר זנדברג: וכולם מאשדוד?
<קטי חרר: לא, יש מכל הארץ, יש גם מאילת, מירושלים.
<עודד רוזנברג: מעכו יש לנו כרגע.
תמר זנדברג: יש לך רשימת המתנה?
<קטי חרר: יש רשימה.
תמר זנדברג: של כמה, כמה זמן?
<קטי חרר: כמה זמן זה תלוי, יש כאלה שמחכים שבועיים וכשמגיע התור שלהם הם מתייאשים אז הם לא באים ויש כאלה שהם כל יום בטלפון.
תמר זנדברג: אז כמה יש ממתינים?
<קטי חרר: כרגע יש אולי איזה 20.
תמר זנדברג: 20 ממתינים?
<קטי חרר: כן.
תמר זנדברג: ותוך כמה זמן תצליחי לקלוט אותם?
<קטי חרר: אנחנו נקלוט אותם אם הם יביאו את כל הבדיקות.
<קטי חרר: אלה שממתינים, חסר להם גם בדיקות.
<עודד רוזנברג: לא, אבל תמר שואלת אם יש כאלה שממתינים בגלל שאין מקום.
<קטי חרר: זה שאין מקום כן, זה קורה לנו.
<קטי חרר: אני משתדלת לעזור כמה שיותר, ברגע שיוצא מישהו ישר אני מביאה את הבא בתור, זה שרשרת.
תמר זנדברג: אבל נגיד ה-20 האלה, מהניסיון שלך, כמה מהם ייקלטו ותוך כמה זמן?
<קטי חרר: הם ייכנסו תוך שבוע, השבוע כבר נגמר, בשבוע הבא, סביר להניח שכן, אם יביאו לי את כל הבדיקות והכול תקין.
<קטי חרר: יש כאלה שמגיעים עם בדיקות לא תקינות ואני לא יכולה לקבל אותם.
מירב בן ארי: את הבדיקות הם עושים איפה?
תמר זנדברג: מה זה בדיקות לא תקינות?
<קטי חרר: בקופת חולים - - -
<עודד רוזנברג: למשל דוגמה.
<עודד רוזנברג: הם מחויבים לצילום חזה וסיכום מידע רפואי מרופא המשפחה, אבל אם למשל אנחנו מקבלים תחלואה כפולה, אז אם אני רואה בסיכום של רופא משפחה אז אני לא מקבל ואני מפנה לקרית שלמה.
<קריאה: זה נקרא בדיקה לא תקינה?
<עודד רוזנברג: לא, הבדיקה, נדיר מאוד - - - אני אתן לך דוגמה.
<עודד רוזנברג: בדיוק עכשיו, מישהו שעכשיו רוצה - - -
תמר זנדברג: שנייה, מה זה נקרא בדיקה לא תקינה?
<עודד רוזנברג: למשל בצילום חזה יש משהו לא ברור והומלץ לו על סי.
<עודד רוזנברג: טי והוא לא ביצע, כי צילום חזה תקין שולל לא ב-100% אבל בסיכוי מאוד גבוה אפשרות של שחפת, זה דבר שאסור שייכנס לפה כי זה ידביק את כולם, אז בשביל זה הם צריכים צילום חזה נקי.
<אביבה וולף: הבדיקות שלך כדי להגיע לאשפוזית, זה צילום חזה, אק"ג - - -
<קריאה: הוא מנה שלושה.
<אביבה וולף: לא, אבל אני שומעת ברקע, אם הוא מגיע ואין בדיקות דם אפשר להתקבל?
<מרינה רפפורט: אני אגיד לך מה היתרון, כי אני רוצה להדגיש מה שהוא אמר לגבי סטטיסטיקה.
<מרינה רפפורט: שליש מהמטופלים הולכים אחר כך לקהילה טיפולית, מדלת לדלת, קהילה טיפולית לא מקבלת אנשים בלי בדיקות דם, כולל מחלות זיהומיות.
<מרינה רפפורט: לכן אנחנו מעדיפים, ממילא הם מחכים, אף אחד לא פונה כשיש לו בידיים הכול, אין דבר כזה, זה דבר אחד.
<מרינה רפפורט: דבר שני, הוא אומר 40% פונים להמשך טיפול במסגרות בקהילה, אני מוכרחה להדגיש שעוד 40%, זאת אומרת 30 ומשהו הולכים לקהילה טיפולית ו-40%, מרסל והעובדות הסוציאליות כאן פונות למסגרת המשך, נותנים את התאריך ושם לאן ולמי הם צריכים לפנות ויש כאלה שלא רוצים לאף אחד, לא עובדת סוציאלית, לא פסיכולוג ולא טיפול, אז זה בערך קצת פחות משליש.
<אביבה וולף: לגבי הבדיקות, אני קטונתי, אבל מה שעשיתי פעם, לפחות, לא יודעת, אולי פה זה אחרת, הרבה אנשים לא מגיעים לאשפוז עצמו ומחכים את הזמן הזה בגלל בדיקות הדם וזה מתפספס.
<אביבה וולף: בגלל העניין של הקהילה עשינו סידור, אתם לא חייבים, אני פשוט רואה אותם, הם מגיעים אחר כך לפחונים לגמילות, צילום חזה, אם כתוב שאין TB, אבל יש ממצא שצריך אחר כך סי.
<אביבה וולף: טי כי אולי זה גידול, אבל זה לא קשור, כי אם כתוב שאין TB אז אין TB.
<עודד רוזנברג: הם לא - - - אף רופא לא - - -
<אביבה וולף: משפט אחרון, אני מבינה שזה מושלם, אבל בכל זאת.
<אביבה וולף: כשהבן אדם מגיע עם הדברים האלה בלי בדיקות הדם, שובר קריז יומיים, מדריך היה הולך לקופה, היה לנו כזה סידור עם הקופה שליד, כל הקופות, ואז הוא היה עושה את בדיקות הדם, להתחבר למה שאת אומרת, באמת כדי להגיע מיד לקהילה.
<אביבה וולף: מהניסיון מכור, כשאתה אומר לו 'עוד שבועיים תיכנס לגמילה' מאוד נדיר שהוא - - -
<מרינה רפפורט: אבל אין עיכוב בגלל בדיקות.
<מרינה רפפורט: בדיקות דם מוכנות בעוד שעתיים-שלוש.
<אביבה וולף: לא, כי הם לא הולכים לפעמים.
<אביבה וולף: זו הבעיה, שהם לא הולכים.
<סימונה מורלי: בואו נתקדם.
<סימונה מורלי: אני רוצה לעשות רענון של הנושא של הבדיקות, אביבה, לעתים אנחנו מגלים שגם המטופל צריך בדיקה נוספת, אז מדריך או אם הבית מלווים אותו לעשות את הבדיקה בקופה ומחזירים את הבדיקה לעודד.
<מרינה רפפורט: סליחה, סימונה, לפעמים דרך הרשות באים לכאן באופן דחוף דחוף מיידי.
<סימונה מורלי: אנחנו רוצים להציג כאן את מאיר, סיפור הצלחה, מדריך, הוא גם עושה משמרת כאן, משמרת אחת, הוא רוצה יותר, אבל אנחנו צריכים ל - - - באמת הוא מאוד רבגוני והוא מדריך ב-80% משרה במאור, תחלואה כפולה, פה הוא עושה ובכלל אנחנו אוהבים את מאיר אז תשמיע לנו.
<מ': בוקר טוב לכולם, קוראים לי מ' ואני מכור.
<מ': אני אפתח באסירות תודה, באמת, על זה שהמקום, בכלל על דרך החיים החדשה שאני נמצא בה, נתן לי להיות אסיר תודה ולא אסיר מסוג אחר.
<מ': אני לפני יומיים, שישה חודשים ושש שנים הגעתי למסגרות ההתמכרות.
<מ': היו לי כל כך הרבה ניסיונות כושלים בדרך ורצה הקדוש ברוך הוא ונגע בי באחד הימים, באותו מספר שנקבתי, והגעתי לסיטואציה משפילה שמשם קיבלתי הארה של חיים ומוות ולעשות משהו אחר ממה שאני מכיר ויודע.
<מ': תחילת הדרך שלי הייתה פה באשפוזית, הייתי בין הראשונים שהתקבלו לכאן.
<מ': פה קיבלתי את הדחיפה הראשונית, זה כמו, אני קורא לזה איזה שהיא מזחלת שצריך לתת לה דחיפה והיא נוסעת קדימה כי לבד היא לא - - - ניסיתי הרבה פעמים לבד, זה לא עבד, ניסיתי כל כך הרבה גמילות ואשפוזיות וזה פשוט לא עבד.
<מ': כשהכנסתי את עצמי ממש ככה לטיפול והתמסרתי והבנתי שאני צריך לשנות את דרכי החשיבה שלי ואת דרכי ההתנהגות שלי, אבל לבד לא יכולתי לעשות את זה, כי לא היה מי שילמד אותי.
<מ': אני באתי מעולם שהוטעיתי על ידי מידע שגוי, מילדות.
<מ': דברים שחוויתי, בגדול אני אומר ככה, בגילאים מסוימים אני ראיתי דברים שלא הייתי אמור לראות וגם עשיתי דברים שלא הייתי אמור לעשות ושמעתי דברים שלא הייתי צריך לשמוע ומהמקום הזה הגעתי למוכר והידוע, ששם אתה מתקבל.
<מ': הרגשתי שייך ולא הייתי צריך - - - ברגע שנגעתי בסם בפעם הראשונה, זה היה מעל ל-25 שנה של שימוש, לא הייתי צריך להרגיש את מה שאני הרגשתי והתוצאה הייתה סמים וזהו.
<מ': ככה הייתי פה מטופל ולאחר שסיימתי פה הפנו אותי למקום נפלא שנקרא היחידה לנפגעי סמים, אצל חיים, הופניתי לשם ושם עברתי המשך טיפול של שנה.
<מ': אני עד היום בטיפול, גם שם וגם פה, מעבר לעבודה שלי הטיפול האישי שלי הוא עם המטפלת שלי, ב-MA ובכל מה שקשור להחלמה, שזה קשור לכל המעטפת הזו שאני מקבל אותה, גם פה, גם במרכז יום, גם במאור למטה, עם ההדרכות שיש לי עם המנהלת שלי.
<מ': מהמקום הזה אני בא, מתחתיות שאפשר לומר אלוהים ישמור.
<מ': אחר כך התקבלתי לעבוד פה.
<מ': לאחר שסיימתי את מרכז היום עבדתי במוסך שבעה חודשים, אני גם מכונאי, ורצה אלוהים והשאיר אותי בחיים.
<מ': היום אני מבין גם למה נשארתי בחיים כי הרבה פעמים הייתה לי שאלה למה אני חי, למה אני נשארתי, למה חברים שלי - - - הרבה חברים קברתי בדרך וזה מחבר אותי, פעם ראיתי סרט על השואה ושאלו מישהו, שהוא עבר כל כך הרבה תלאות והוא נשאר בחיים, אז הוא נשאר בכדי לספר את הסיפור וכנראה גם אני נשארתי כדי לספר את הסיפור, שצריך לעזור למכורים, שאפשר אחרת.
<מ': אני באתי ממקום שלא הבנתי שאפשר אחרת בכלל, עד שקיבלתי תמיכה פה מהמדריכים שהיו פה בשבילי, המדריכים שהיו בשבילי שם, עד היום אני מקבל תמיכה.
<מ': הרבה דברים שהם לא מובנים מאליהם קיבלתי אותם פה, קיבלתי חיים במתנה, שזה לא מובן מאליו.
<מ': אני קמתי היום בבוקר בחמש, בחמש ועשרים הדלקתי טלוויזיה, הייתה תכנית של דעה ומשפט והיה שופט בשם שלי שאמר שכל סוחרי הסמים ומשתמשים בסמים הם סכנה לילדים שלנו.
<מ': אז אני אומר את זה לכולנו, אם אנחנו לא עוזרים לאדם שנמצא בזוועות ההתמכרות, להביא אותו אלינו, לקרב אותו להיות אדם מן השורה, זה יכול לפגוש את הילדים שלנו, זה יכול לפגוש את האחים שלנו, את הנכדים שלנו, וזה הדבר שצריך להירתם אליו, לעזור למכור, לתת תמיכה למקומות כאלה, אני מדבר עכשיו בשם המכורים, אני אפילו מתרגש כשאני אומר את זה, לתת תמיכה למכורים, תמיכה לאנשים שסובלים בחוץ.
<מ': אני עושה את זה בחיים האישיים שלי, אבל אני חושב שאתם מהכנסת גם יש לכם את המנדט ואת הכוח לתמוך במקומות כאלה כמו הרשות שלנו, שבראשה עומדת הגב' סימונה מורלי, שבאמת אני יודע שהיא עושה לילות כימים בכדי שתהיה הצלחה.
<מ': אני לא יודע אם אני דוגמה, בחרו אותי להיות דוגמה, אני חושב שאלוהים בחר בי בכדי לעזור לאחרים, זה התפקיד שלי, אני אסיר תודה לבורא עולם שזכיתי להיות משרת שזכה לאמון.
<מ': לא כל אחד זוכה לזה, אני לוקח את זה ברמ"ח איבריי, אני עוסק ביום יום בהצלת חיים, פה זה מפעל חיים.
<מ': אותי הצילו, אני רק יכול לבוא ולומר לכם מה עשו בשבילי, שזה לא מובן מאליו.
<מ': לקום בבוקר ולשאול את עצמך אם עשית משהו בשביל מישהו, לא הרבה שואלים את זה, לא הרבה במקום הזה.
<מ': המקום הזה נתן לי חיים ולא רק לי, לא רק לי, לילדים שלי, למשפחה שלי.
<מ': אתם הצלתם עולם ומלואו.
<מ': לא סתם כתוב המציל נפש אחד מישראל מציל עולם ומלואו.
<מ': יש לי טלפון, לפעמים אני מסתכל, לכאורה זה מכשיר פשוט, נכון?
<מ': אבל יש כאן מספר שהוא 053-2302524 על שם מ', בפלאפון, ורותם ותמיר וטירן ועמית ו - - - אני מתרגש, הם יכולים למצוא, יש להם אבא היום, בזכות אנשים כמוכם שתומכים, להציל חיים.
<מ': זה לא מובן מאליו, יש לי כתובת, אני גר בגן יבנה, לי לא הייתה כתובת במשך הרבה שנים.
<מ': זה הדבר היפה שכולנו צריכים להירתם למקום הזה, להציל אנשים כמוני שנמצאים בזוועות ההתמכרות.