GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<איתן גורני: מישהו הציע דווקא, קודמי ברשות, לקחת אווירון עם הורים , שייצאו להודו ויחזירו את האנשים.
<איתן גורני: אז זה לא היה רציני, צוחקים, אבל כשבאה אלינו עמרי - - -
תמר זנדברג: אני אם הייתי בהודו, הדבר היחיד שהיה מחזיר הביתה זה אמא שלי.
תמר זנדברג: היא הייתה באה, תופסת אותי ו - - -
<איתן גורני: אבל כשבא עמרי עם הרעיון הזה אלינו ואמר 'בואו נבנה כזה כפר', שהיה הראשוני של כפר איזון, מאז זה התפתח כבר עשר פעמים, אבל כשהוא בא לשלמה גל, לחיים ואליי ואמר 'בוא נקים כזה דבר', אז קודם כל הרשות אמרה כן ואחר כך התחלנו לחפש מקום וחיים ועמרי הסתובבו בכל הארץ עד שהם מצאו את המקום הזה.
<איתן גורני: אחר כך היה צריך לבנות וזה, חברה מ - - - וחברה ברשות, גם במימון של הבנייה וגם בפיתוח התורות.
<איתן גורני: פיתוח התורות הראשוני, חיים היה שותף מלא של כל הדברים האלה.
<איתן גורני: וכך אנחנו תומכים בכפר הזה, גם כשהעלות היא משרד הרווחה אנחנו תומכים בו בצורה כבדה, גם בנושא הזה של הבית הישראלי המוחבא בהודו, לא שמים עליו את הדגל שלנו, כי בצדק הודו לא מסכימה, וגם בנושא של מלגות לאנשים, חשוב שתדעו, שידם אינה משגת לעמוד בסכום של הטיפול.
<קריאה: הטיפול כאן מאוד יקר.
תמר זנדברג: רציתי לשאול, היום אתם עמותה.
<עמרי פריש: אנחנו עמותה מלכ"רית, תקציב שנתי 8.5 מיליון שקל למחזור.
<עמרי פריש: מעטים נכנסים במסלול הפרטי, שבו הם לא רוצים שאף משרד ממשלתי לא יהיה מעורב.
<עמרי פריש: מי שנכנס במסלול הרווחה, אני אעגל את המספרים, נדרש לשלם בערך 6,000 כי הוא יכול לקבל החזר מביטוח לאומי, אני כבר מעגל את התוצאה, ובעזרת אותם כספים שאיתן ציין ותרומות שאנחנו מגייסים, יש לנו ועדה מיוחדת שמחלקת מלגות למי שלא יכול לשאת גם בסכום הזה.
תמר זנדברג: 6,000 לחודש?
<עמרי פריש: לחודש.
<איתן גורני: אין בן אדם שצריך ולא יוכל להיכנס.
<עמרי פריש: אני יכול להעיד, גם כזה היה אפשרי, אני נורא מתנגד לטיפול באפס שקלים.
<עמרי פריש: אני חושב שאין ספור מחקרים מראים על טיפול בחינם ותוצאותיו.
<עמרי פריש: אפשר לדון אם זה צריך להיות 1,000, 2,000 או 3,000 אבל - - -
תמר זנדברג: רגע, כלומר היום מדובר על 6,000 שקלים בחודש, בממוצע - - -
<איריס נהרי: לא, שהמטופל משלם.
<עמרי פריש: אני יכול לקבל עוד 3,000 שקל מלגה מטעם הכספים שהרשות - - - אז בעצם הוא יכול להיכנס ב-3,000.
<עמרי פריש: זה לא כולל מי שבא עם ביטוח לאומי, נכות נפשית וסל שיקום, שם זה משהו אחר לגמרי.
<עמרי פריש: שם המדינה משלמת כמעט 100%.
תמר זנדברג: אבל התקציב של העמותה הוא 8.5 מיליון שקלים בשנה, כאשר איך מחולקת העוגה, כמה משרד הרווחה, כמה השתתפות של המטופלים, כמה - - -
<עמרי פריש: מיכל, את יכולה מהזיכרון?
<עמרי פריש: מיכל מנהלת הכספים.
<מיכל קלש-דרזנר: משרד הרווחה זה בערך 3.5 מיליון, המטופלים עצמם, גם זה החלק שלהם, סל שיקום משהו כמו 400,000 שקל בשנה והשאר זה תרומות מכל מיני קרנות - - -
מירב בן ארי: ומשרד הבריאות?
<עמרי פריש: זה מה שהיא אמרה סל שיקום.
מירב בן ארי: 400,000?
<איריס נהרי: משרד הבריאות לא - - -
תמר זנדברג: אבל אין תקציב של משרד הבריאות שהוא - - -
<עמרי פריש: השאר זה גיוס תרומות.
<עמרי פריש: משהו כמו מיליון שקל זה - - -
<ארז רבן: 70,000 שקל העלות למטופל, 8.5 מיליון על 120 איש זה 70,000 שקל למטופל.
<איתן גורני: אני רוצה להמשיך.
<איתן גורני: ואז הקמנו את הכפר הזה ואני חושב, וגם עמרי יגיד את זה, שאלמלא הרשות והתמיכה לאורך השנים, זה לא רק תמיכה כספית, זה גם תמיכה מוראלית וגם תמיכה בדיונים.
<איתן גורני: זה לא הדוגמה היחידה, כאן אני לא אעלה דוגמאות אחרות, אולי אזרוק רק שם אחד, כל נושא התחלואה הכפולה.
<איתן גורני: כל נושא התחלואה הכפולה התחיל ברשות ולא במשרד הבריאות, יחד עם משרד הבריאות, הקמנו את המחלקה הראשונה בבאר שבע, שילמנו גם את הבנייה הפיזית וגם את המשכורות בהתחלה.
<איתן גורני: היום יש תחלואה כפולה בכמה מקומות ומשרד הבריאות לקח על עצמו את האחריות והוא עושה את זה בצורה מצוינת.
<איתן גורני: אני יכול לתת עוד עשר דוגמאות, אבל לא כאן המקום.
<איתן גורני: אבל דווקא המוסדות שאת אמרת, הגיוון וכל אלה, זה פרי יוזמה משותפת שלנו ושל המשרדים כאשר כל אחד מאלה שאת דיברת עליהם, אנחנו התחלנו.
<איתן גורני: הרשות היא שהתחילה, פיתחה, גידלה ומסרה.
<איתן גורני: כך הוא הטיפול בנוער, כך תחלואה כפולה, כך עוד הרבה נושאים.
<איתן גורני: אני לא רוצה לעשות תעמולה, אבל חשוב לי לשכנע את חברי הוועדה שלנו בחשיבותה של הרשות ולא לחינם אני אומר את הדברים, כי יש כל מיני דיונים שאומרים 'מה, אתם?
<איתן גורני: בשביל מה?
<איתן גורני: יש משרד הרווחה שיעשה את הרווחה, משרד הבריאות בריאות, מה אתם צריכים לעשות פרויקט משותף?
<איתן גורני: ' כמו שאנחנו מתחילים מחשוב בתי מרקחת.
<איתן גורני: 'מה יש?
<איתן גורני: משרד הבריאות רוצה למחשב, שימחשב'.
תמר זנדברג: יש על זה דיון מחר, אז אל תבזבז את כל ה - - -
<איתן גורני: לא, אני מחר לא יכול להיות.
<עמרי פריש: השאלה שאת שאלת את שני משרדי הממשלה, אני מסתכל על זה ברמת על, תחלואה כפולה מחייבת הרבה יותר שיתוף פעולה בין משרד הרווחה לבריאות, כי לא יעזור כלום, תחלואה כפולה זה אומר שיש לו גם למשרד הזה וגם למשרד הזה.
<עמרי פריש: בעבר לא היה צורך, מה שהיה גמילה פיזית עשה משרד הבריאות, כל השאר עשה - - - יכול להיות שהתחלואה הכפולה או האבחנה הכפולה, לשיטתנו, הולך ומתרחב, צריך לשפר את השת"פ הזה בין שני המשרדים.
<עמרי פריש: הוא מורכב לפעמים, הוא יותר מצליח במקום אחד, פחות מצליח במקום אחר, אנחנו המון פעמים היינו ממש בתפר הזה שבין שני הארמיות.
<עמרי פריש: דורי יודע מה הכוונה בתפר בין שתי הארמיות.
<עמרי פריש: היום זה יותר טוב, הרבה יותר מבעבר, בסוף זה נופל ברמה האישית, על בן אדם כזה או אחר.
<עמרי פריש: אבל שם זה נופל, על השת"פ בין הבריאות לרווחה בכל מה שקשור בתחלואה כפולה.
תמר זנדברג: אוקיי, חברי הכנסת.
תמר זנדברג: חבר הכנסת עבדאללה.
תמר זנדברג: אתה רוצה לפני?
<גיא כרמי: אולי רק הערה קצרה.
תמר זנדברג: ואז חברי הכנסת ונסכם, אלא אם כן יש עוד מישהו שממש - - -
<גיא כרמי: שמי ד"ר גיא כרמי, אני חבר הנהלת ועד העמותה בהתנדבות מלאה.
<גיא כרמי: אם יש שניים או שלושה דברים שהייתי רוצה שתיקחו מהסיור שלכם היום בכפר, האחד אולי זה החשיבות של המשבצת שהכפר יושב עליה והייחודיות שלה.
<גיא כרמי: אני חושב שאפשר היה לראות מהבוגרים או מהחניכים הנוכחיים של הכפר כמה הכפר הזה נופל על צורך אמיתי.
<גיא כרמי: אני חושב שגם ראינו שהביקוש גדול מההיצע, ועד כמה אני אישית מאוד מאמין במוסד הזה ובגלל זה אני משקיע את מרצי ואת זמני בהתנדבות פה ואני מאוד הייתי שמח אם לרתום אתכם גם להבנה של החשיבות של המוסד הזה, השימור שלו והטיפוח שלו.
תמר זנדברג: מאיזה תחום אתה בא?
<גיא כרמי: אני בכלל דוקטור למשפטים, אני משלב אקדמיה ופרקטיקה במשרד תל אביבי.
תמר זנדברג: איך בנוי הוועד המנהל?
<עמרי פריש: יושבת הראש זו ענת דברת, היא הבוסית הגדולה שלנו, ואחר כך זה מורכב מ - - - יש את אותה ועדה שנותנת את התמיכות, יש ייעוץ משפטי וכן הלאה וכן הלאה.
תמר זנדברג: יש נציגים, אני מניחה, לפי הרכב התקציב, חצי מהוועד המנהל צריך להיות, בערך, 40% צריך להיות משרד הרווחה.
תמר זנדברג: אבל יש נציגות של משרד הרווחה?
תמר זנדברג: אין נציגות בכלל?
<איריס יוגב: לא יכול להיות, זה ניגוד עניינים מובנה.
<גיא כרמי: לא, לא בהנהלה של העמותה.
<גיא כרמי: בהנהלה של העמותה יש קבוצה של אנשים פרטיים שהם באמת אחד אחד מתנדבים מכל הלב, כי הם מאמינים במטרה שהכפר עומד מאחוריה.
<גיא כרמי: אני נקלעתי לכפר במקרה לפני כמה שנים ונשאבתי פנימה לתוך העשייה ההתנדבותית הזאת ואני עושה את זה מכל הלב.
<עמרי פריש: השבוע אמר לי אחד המטופלים שמקריות זה הדרך של אלוהים להישאר אנונימי.
<גיא כרמי: אני לא אכנס פה לדיון תיאולוגי, אבל הסוגיה שרציתי לחדד, ברשותכם, היא הבעיה הבירוקרטית של הכפר.
<גיא כרמי: אנחנו כבר כמה שנים נמצאים בבעיה שלפעמים הכפר נופל בתפר שבין משרד הבריאות, משרד הרווחה, הרשות למלחמה בסמים.
<גיא כרמי: אתם חייבים להבין שלנו הרבה פעמים, כהנהלת המוסד, כשאנחנו מנסים לדאוג שהמוסד ימשיך לתפקד, לקבל אנשים בתפוסה מלאה ואולי גם להרחיב את הפעילות שלנו כדי לאפשר לעוד אנשים שזקוקים לטיפול הזה לקבל את הטיפול הזה, הרבה פעמים הנפילה בתוך התפר הזה היא קריטית עבור כפר איזון.
<גיא כרמי: לפעמים כאן יכולה להיות שאלה של להיות או לחדול, זו סוגיה שאנחנו כמעט עמדנו בפניה.
<גיא כרמי: אני, כיוון שאני גם עורך דין, הרבה פעמים אני מנסה לראות איך בתוך הבירוקרטיה הזאת אנחנו מצליחים להשתלב ולרתום כוחות ביחד.
<גיא כרמי: זה לא תמיד קל שיש שני משרדי ממשלה וכל משרד מושך לכיוון שלו ותחום האחריות, המשרד ההוא לא רוצה להיכנס לתוכה, או שני המשרדים לא רוצים להיכנס לתוכה, וכרגולטורים או כמי שמסתכלים על המערכת חשבנו שחשוב לנו לדאוג שהדברים יזרמו בצורה יותר טובה.
<גיא כרמי: בעולם של העשייה צריך להירתם גם אם לפעמים לא ברור אם תקציב מסוים הוא אמור לבוא מהרווחה או רגולציה מסוימת.
<גיא כרמי: למזלנו בחודשים האחרונים, בשנה האחרונה, אנחנו הצלחנו למצוא אוזן קשבת וכל מיני חסמים שהיו לנו בעבר הצלחנו לפתוח, אבל זו עדיין סוגיה שאנחנו רואים אותה אסטרטגית כסוגיה בעייתית וזה מאוד מאוד חשוב.
<גיא כרמי: אולי לכם, כוועדה בכנסת שעוסקת בנושא, להבין איך אפשר לעשות את אותה אינטגרציה בצורה שתפעל לטובת המוסדות ולטובת המטופלים.
עבדאללה אבו מערוף: ביקור טוב מאוד, להבין לקחת את המסקנות הנכונות מה הלאה.
עבדאללה אבו מערוף: אני לא אכנס עכשיו לכל עניין הסמים והמלחמה בסמים והמניעה, שבשבילי זה הדבר הנכון, המשולש הוא לפני, בזמן ואחרי.
עבדאללה אבו מערוף: צריך לעשות את הדבר הנכון והטוב מלכתחילה, שהוא לא יגיע למקום הזה, והלוואי שלא היה מקום כזה.
עבדאללה אבו מערוף: הראייה שלי, שלא היו אנשים שיצטרכו לטיפול של גמילה מסמים וכל זה.
עבדאללה אבו מערוף: היות שיש, אז באמת, לצערנו הרב, באמת המקום הזה הוא אחד המקומות שאנחנו בכנסת חייבים לראות למה המדינה, משרד הבריאות, משרד הרווחה, אין להם מקומות כאלה שהם יכולים להיות לאזרחים.
עבדאללה אבו מערוף: מה הסיבות, אני לא אכנס כאן עכשיו.
עבדאללה אבו מערוף: לכן באמת אם יש לכם את העבודה של 30 שנה ומאות אנשים ואלפי אנשים נגמלו וחזרו לחברה.
עבדאללה אבו מערוף: המטרה שלנו היא בסוף להחזיר את הבן האדם הזה, הנגוע, לחברה הבריאה, שיהיה אחד מהחברה, לפי התחום שלו, וזו המטרה הסופית, ואין לכם הישנות, אתם עוקבים אחרי זה, מי שיצא אחרי שלושה חודשים וחצי, אחרי ארבעה חודשים וחצי, אחרי חצי שנה, שנה, חזר למסלול שלא צריך להיות?
עבדאללה אבו מערוף: או באמת אתם עוקבים במשך שנתיים, שלוש או ארבע, עד חמש לא צריך יותר, לחניכים שלכם, לבוגרים שלכם, לאנשים שלכם שהיו כאן, שבאמת הפידבקים הם באמת חיוביים.
עבדאללה אבו מערוף: זה מה שאני רוצה לדעת מהביקור הזה כאן, בכפר, מקום שהוא חייב להיות, להמשיך, בצורה היותר אפקטיבית.
עבדאללה אבו מערוף: העניין האחר, עניין המניעה ועניין הצבא, ויש כאן נציג, למה מגיעים לחינוך ו - - - המספרים 900 נפגעים קשה כל שנה, זה דבר שהוא לתשומת לב כולנו.
עבדאללה אבו מערוף: לא יודע, בתור אזרח, המנהג הזה, הפולחן הזה שאחרי הצבא משתחררים להודו, האם בתור בן אדם, בתור אזרח, עם התפיסה האידיאולוגית שלי, לא כל כך נראה לי שזה נכון.
עבדאללה אבו מערוף: מכאן מתחילה ה - - -
<עמרי פריש: תבוא איתי להודו, אולי תחשוב אחרת.
עבדאללה אבו מערוף: תשמע, אני יודע מה זה הודו.
<ארז רבן: זה לא הילדים, זה אנחנו כהורים.
עבדאללה אבו מערוף: לכן אני לא אגע עכשיו במניעה ובחינוך, משרד החינוך, בתי ספר, לראות מוקדי סכנה ואיפה גורמי סכנה וכו', זה לא כאן המקום.
עבדאללה אבו מערוף: לכן באמת עם הרשות למלחמה בנגעי הסמים ואלכוהול, אז צריכה להיות פעילות משותפת.
עבדאללה אבו מערוף: אנחנו כאן בחלק של הביקור נראה איך זה - - -
תמר זנדברג: בבקשה, חברת הכנסת מירב בן ארי.
מירב בן ארי: קודם כל אני רוצה להודות לך על הסיור הזה, שהוא סיור חשוב, זה הסיור השני שלנו ביחד.
מירב בן ארי: למרות שקשה לי יותר להגיע לוועדות הקבועות בגלל שאני חברה בעוד חמש ועדות, לסיורים אני מקפידה ללכת.
עבדאללה אבו מערוף: אז נגיע קבוע לסיורים, זה גם טוב - - -
מירב בן ארי: לא, זה מאוד מעניין.
מירב בן ארי: אני מרגישה אשמה.
מירב בן ארי: גם תודה לך על ההסבר ולחבר'ה שהיו כאן ושיתפו בכנות כזאת ליד כל כך הרבה אנשים, לבוא לספר את הסיפור שלהם.
מירב בן ארי: אני מכירה טוב את מה שקורה ומכירה את חיליק, הייתי בבית הפתוח שלכם, הייתי פעמיים כבר בהודו, בפרדייז אום ביץ' גם הייתי.
מירב בן ארי: אני לא מהאנשים שמנותקים, אני מכירה טוב את הסיפור.
מירב בן ארי: מאוד מעניין אותי, לא יודעת, במסגרת מחקר ההערכה והמדידה שלכם, לדעת, יש יותר משתמשים בגראס בהודו היום ובמרכז אמריקה ובדרום אמריקה.
מירב בן ארי: פעם, דרך אגב זה היה דרום אמריקה, היום זה גם מרכז אמריקה ושמענו את הסיפור של י'.
מירב בן ארי: מעניין אותי דווקא אם הייתי משאירה כאן משהו כשאלה ואולי יום אחד שיגיע לדיונים בוועדה, זה האם יש עלייה במספר הנפגעים משימוש בסמים בטיולים.
מירב בן ארי: למה אני מתכוונת?
מירב בן ארי: אני אחדד.
מירב בן ארי: יש יותר משתמשים, אני יודעת, ראינו את זה, גם קראתי מחקר, אגב, כמו שאמרתי לך, קראתי גם על הודו, כי זה עניין אותי לדעת, ובאמת המצב שם הוא לא פשוט.
מירב בן ארי: אני אומרת לך שאני לא יכולה לשכוח שישבנו באיזה שהוא בית קפה בגואה, בארמבול, החבר'ה שלי הם חבר'ה די מבוגרים, כולנו עברנו את גיל 35, יותר באנו לשקט ולחופשה, באמת מדינה זולה ונעימה.
<עמרי פריש: א
<עמרי פריש: הבתי את זה שגיל 35 זה גיל - - -
מירב בן ארי: גיל 35 זה מבוגרים.
מירב בן ארי: תשמע, אתה מסתובב שם עם חבר'ה בני 21.
מירב בן ארי: ואז אנחנו יושבים בקבוצה בערב, שותים קפה, מקשקשים ומישהי באה אליי עם כל הקבוצה, אני לא ח"כית מוכרת ואומרת לי 'איך קוראים לך?' אמרתי, 'מירב', אז היא אומרת לי 'תגידי, את יודעת איך אפשר להתארגן?' כל החבורה שם צחקה, מכל הקבוצה מצאו את מי לשאול.
מירב בן ארי: צחקו עליי שבוע שם בערך, כי ישבו שם מלא אנשים.
מירב בן ארי: אבל לא משנה, אני אומרת שאני חשופה וזה באמת מעניין אותי.
מירב בן ארי: אני גם ביקשתי להיות בוועדה של חברת הכנסת זנדברג, אבל מעניין אותי באופן אישי מהעמדה שלכם לדעת האם מספר הנפגעים בפגיעות קשות, כמו שאמרת, עלה, מאוזן בעשר שנים או ירד.
מירב בן ארי: למה זה מעניין אותי?
מירב בן ארי: כי כל הזמן כשהיינו בגואה דיברנו על זה שגואה, אני לא יודעת אם אתם מכירים את גואה כיום, בגואה ב-11 בלילה הכול נסגר, שקט, דממה, הולכים לישון.
מירב בן ארי: תאמינו לי, הייתי במרכז, הייתי באנג'ונה, הייתי בארמבול, אתה בטח מכיר את המקומות האלה, אום ביץ' בכלל בית קברות, אין שם כלום.
<עמרי פריש: המסיבות הגדולות, הם או הופכות להיות - - -
מירב בן ארי: לא, גואה השתנתה, אתה יודע את זה גם, אז מעניין אותי לדעת על מספר הנפגעים.
מירב בן ארי: כשאריק שרון, הרי היה את הסיפור על אריק שרון ז"ל, שהגיע ובא לראש ממשלת הודו ואמר לו 'תחזיר לי את כוחות המילואים', כולם מכירים בטח את הסיפור הזה.
מירב בן ארי: אני הייתי בגואה בשנות ה-90, הייתי שם, ראיתי, הייתי בחל"ת מהצבא, אז בכלל גם הייתי מנותקת מהסמים, אבל בהחלט מעניין אותי לדעת את המצב הזה.
מירב בן ארי: ועוד משהו שאני מאוד רוצה להמליץ, גם לוועדה ובכלל, אני ראיתי בגואה עכשיו את הסרט שכבר שנתיים יש אותו, על החילוץ, שמאוד מאוד מעניין, לא יודעת אם הוועדה מכירה את זה.
מירב בן ארי: אני מאוד ממליצה, אני ראיתי את זה פעם ראשונה בהודו עכשיו, כשהייתי באוקטובר, נחשפתי לסרט הזה.
מירב בן ארי: מרתק, מסמך.
מירב בן ארי: אגב, בשבילך, במיוחד אם אתה עוסק בענייני מניעה, אני יודעת שזה קרוב ללבך, שמעתי שאתה כל הזמן מתייחס לזה, הסרט הזה, אתה לא צריך אותם, זה גם לא שאותו נרקומן יושב מול ילדים בכיתה י"ב וקשה להם להתחבר אליו, כי מה?
מירב בן ארי: אני לא שם, אבל אתה רואה את הסרט הזה ואתה רואה את החבר'ה האלה ואתה רואה את תהליך החילוץ וההגעה שלהם לארץ.
מירב בן ארי: מבחינתי זה מסמך אמיתי, כמובן דוקומנטרי, שמעניין וגם חשוב לוועדה.
<קריאה: איך קוראים לסרט?
<עמרי פריש: פליפ, של יואב שמיר.
<עמרי פריש: אני הייתי איתו בזמן הצילומים של הסרט, הוא עשה חלק גדול מהסרט כאן.
<עמרי פריש: ויש סרט נוסף, דווקא לא דוקומנטרי, שנקרא 'אבודים לרגע', דרמה פסיכוטית בהודו.
<עמרי פריש: זה סרט עם שחקנים, יוצא מן הכלל, שמציג את הסיפור על ידי שחקנים.
<עמרי פריש: הכול מצולם באזור מנאלי בהודו, אז זה מאוד אותנטי ואמיתי.
<עמרי פריש: שני הסרטים האלה עוסקים ב - - -
מירב בן ארי: אני חייבת להגיד לך עוד משהו, כי דיברת על מנאלי.
מירב בן ארי: המצב של הישראלים היום בהודו, אני חושבת שזה גם קטע, כי אתה אומר לאנשים גואה, אז כולם אומרים לך גואה, מסיבות, המצב בצפון, במנאלי ובקאסול פי עשרה יותר קשה ממה שקורה בדרום הודו.
מירב בן ארי: שם יש בעיה.
מירב בן ארי: אני לא הגעתי לשם, זה לא בשבילי המקומות האלה, אבל שם יש בעיה קשה מאוד מאוד לישראלים.
מירב בן ארי: פעם הבאה שאתה בצפון - - -
<עמרי פריש: רונית אמרה שהיא רוצה להוסיף, ברשותכם.
<רונית בן אפרים: כמה מילים, ממש בודדות.
<רונית בן אפרים: אני חושבת שחלק מהדברים, שאני לא בטוחה שעברו פה עד הסוף, זה התכנית ההוליסטית, לא רק אינטנסיבית, אלא באמת צוות שהוא יותר רב ממספר המטופלים, אמנם במשרות חלקיות, אבל אוסף המקצועות הטיפוליים שיש פה גם נותנים גישה.
<רונית בן אפרים: חלק מאיתנו מתחברים יותר לפן הפסיכולוגי וחלק דווקא ייכנסו דרך טיפולי גוף-נפש לאיזה שהיא חוויה באמת טיפולית יותר ארוכה.
<רונית בן אפרים: כל השילוב ההרמוני הזה, שבסוף מתכתב לידי הרמוניה, אני חושבת שהוא גם חלק מהייחודיות שראוי להבליט אותו בכפר איזון כסוד ההצלחה.
<עמרי פריש: המלצה שלי לצבא, בזה אני אסיים, אתם צריכים להתקדם, לגישתי הצנועה, באוכלוסיית המ"פ, הגישה של הצבא, שאולי בצדק, היא מאוד קשוחה, היא מורידה את מספר המשתמשים, אבל היא בעצם, כיוון שכל מ"פ יודע שאם אצלו הוא יגלה, הוא יראה את מה שצריך לראות, תהיה בעיה, ייקחו לו את החיילים והוא כבר שנה וחצי רץ איתם במסלול, אז הוא מעדיף לא לראות את מה שכולנו רואים, כי הוא באיזה שהיא דילמה נורא מוסרית מאוד קשה.
<עמרי פריש: בעיקר אוכלוסיית היעד שלכם בעיניי זה המ"פ, זו החוליה שיודעת ורואה ולא רואה את מה שקורה.
<ארז רבן: אני לוקח את העניין הזה.
<ארז רבן: קודם כל אני רוצה לברך על הביקור.
<ארז רבן: אני לוקח את העניין הזה לאחריות של הצבא ולפתחו של הצבא במקומות שבהם הצבא יכול להשפיע, אבל אם משהו מתחדד כאן מאוד, שיש כאן אחריות לאומית לתכנית לאומית כוללת במדינת ישראל, שכוללת את כל המרכיבים, בהיבטים של מניעה מכל זווית אפשרית, כולל עם אחריות של הרשות למלחמה בסמים, של תכנית שלמה, עם תפיסה כוללת של כל מדינת ישראל, ואגב בעידוד של - - - הזכרת סרט כזה שהוא באמת משפיע, אז יכול להיות שצריך ללכת למקומות האלה, המקומות שבהם זה באמת תופס את האנשים.
<ארז רבן: הדרך שזה תופס אותם, עם אחריות לאומית למדינת ישראל, לא לתת לנוער המקסים הזה להגיע למקומות האלה.
תמר זנדברג: אני רוצה להתחבר לנקודה שלך ולסכם.
<קרן ברודר: העניין שאתה מעלה והוא עניין מאוד חשוב, הנושא הכי חשוב זה תקשורת ושיח.
<קרן ברודר: מה שקורה פה זה השיח והתקשורת והדברים שעולים וצפים.
<קרן ברודר: זאת הדרך שלנו להעביר את המסר בינינו ולילדים האלה, נורא חשוב הקשר.
תמר זנדברג: אני רוצה להתחבר לדברים שלכם ולהגיד ככה.
תמר זנדברג: אני חייבת להגיד שאני יצאתי מפה עם תובנה מאוד עמוקה שכבר מלווה אותנו, כמו שאמרתי קודם, תקופה של רצף בוועדה.
תמר זנדברג: אנחנו מדברים כאן על טיפול החל ממניעה, דרך טיפול של בריאות ורווחה ועד יציאה, שאנחנו צריכים להבין שיש לנו במדינת ישראל, אני מניחה שזו בעיה עולמית, פלח מסוים באוכלוסייה שמצריך טיפול כזה מכל מיני סיבות.
תמר זנדברג: אתה רוצה למנוע לגמרי את השימוש בסמים, אפשר להגיד שצריך למנוע לגמרי את הטיולים להודו ולדרום אמריקה, זה גם מניעה, שמענו כאן.
תמר זנדברג: אפשר להתמקד במניעה של אירועי חיים, כמו פגיעות מיניות בילדות, במיוחד לנשים, זו גם מניעה, אנחנו מאוד מאוד רוצים למנוע את זה.
תמר זנדברג: את כל זה אנחנו ננסה למנוע, בינתיים אין תכנית להוציא מהחוק את האלכוהול, אין תכנית להוציא מהחוק את הטיולים להודו, אין תכנית כזו למרות שאנחנו ראינו כאן קשר בין הדברים האלה.
תמר זנדברג: ועם זאת, השילוב הזה, מה שאתה קראת אבחנה כפולה, מה שאתם מתייחסים כאן לאיזון כתוצאה ממשבר, השילוב הזה במשברי חיים, שהם תוצאה של נסיבות, של טיול שהוא חלק מחיים, של סמים שהוא הרבה פעמים חלק מהחיים ואלכוהול ושימוש לרעה והתמכרות, היכולת שלנו כמדינה וכחברה לספק טיפול נכון ואפקטיבי כאשר אנחנו נחשפים למציאות כזו הוא קריטי ליכולת של אנשים, החל מאוכלוסייה שסובלת ממגוון הרבה יותר רחב של בעיות, כולל מצב סוציו אקונומי וכולל רקע מסוים, דרך מה שראינו פה, שזו אוכלוסייה שצריכה ויכולה, עם טיפול נכון ועם הימנעות מסטיגמה ועם התערבות נכונה ברגע הנכון לחזור לחיים לחלוטין שגרתיים ומתפקדים ולהיות, אמרת תרומה, להיות אזרחים משולבים לחלוטין לחברה ועד היכולת לקבל טיפול אחר בקהילה, מה שנקרא, היא האתגר הגדול ביותר שלנו.
תמר זנדברג: להתאים על כל הרצף, משרד החינוך לא הגיע לפה היום, אבל אפילו ממערכת החינוך דרך המערכת הצבאית ודרך המערכת הטיפולית והרווחתית, היא האתגר הגדול ביותר שלנו.
תמר זנדברג: להבין שאנחנו צריכים להתאים את המענה לצורך ולא לחפש מתחת לפנס, בשום תחום של הפנסים האלה.
תמר זנדברג: זה בעיניי האתגר הגדול ביותר שלנו.
תמר זנדברג: דווקא אולי באיזה שהוא מקום להבין שאנחנו לא נצליח למנוע הכול, גם אם נורא נורא ננסה.
תמר זנדברג: כי אמרת, אמרו לך כאן, תסבירו לנו ותגידו ותגיד המורה ותגיד היועצת ותגיד התקשורת, אבל ההתאמה, גם של המניעה וגם של הטיפול הנכון, אל המציאות ואל המרכיבים שלה, היא גורם מפתח להצלחה.
תמר זנדברג: גם אם הרבה פעמים כלולה בזה ההבנה שלא הכול מצליח, גם אם ננסה, ולא הכול אפשרי, זה לא אומר שאנחנו נוותר על זה, זה אומר שאנחנו נשתכלל יותר ושאנחנו נמצא את הדרכים הנכונות להתאים את הטיפול הנכון לבעיה הנכונה, או למציאות הנכונה.
תמר זנדברג: אפילו לא מאה אחוז אני רוצה לקרוא לזה בעיה, כמו שאמרת, זה לא תחלואה, זה אבחנה.
תמר זנדברג: אני לא רוצה לקרוא לזה לבעיה, אלא יש מצבים, יש נסיבות בחיים, יש מחלות, יש טראומות, יש כל מיני דברים.
תמר זנדברג: היכולת שלנו להתמודד איתם בצורה הנכונה היא מפתח רציני מאוד להצלחה.
תמר זנדברג: אני רוצה מאוד מאוד להודות לך, עמרי, להודות לכפר, לכל הצוות שהיה כאן, תודה לחברי הכנסת, תודה לכל הנציגים של משרדי הממשלה.
תמר זנדברג: זו חוליה בשרשרת של העבודה שלנו בוועדה ואנחנו נמשיך בה.
תמר זנדברג: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת ועדת הסמים והאלכוהול שהבוקר מתארחת בסיור ברטורנו.
תמר זנדברג: אנחנו מודים לרב איתן אקשטיין על האירוח כאן, הוא גם התארח אצלנו בוועדה ואתה בעצם תציג לנו מיד את המקום ואת כל מה שאתה רואה לנכון.
תמר זנדברג: נמצאים איתנו משרדי הממשלה השונים, שהם אורחים קבועים בוועדה, נמצאת איתנו חברת הכנסת מירב בן ארי, שהיא מתמידה קבועה ונאמנה בסיורים של הוועדה, וזה שוב מקום להודות לך על זה, תודה.
תמר זנדברג: אני חושבת שנפתח מיד איתך, שתציג לנו את המקום ותספר לנו.
תמר זנדברג: אנחנו נחלק את זה להצגה כאן ואז סיור.
<איתן אקשטיין: כן, אני אגיד איך אנחנו חשבנו לעשות את זה.
<איתן אקשטיין: קודם כל בוקר טוב, ברוכות וברוכים הבאים.
<איתן אקשטיין: באמת תודה רבה שהגעתם לכאן, הגעתם לשטח.
<איתן אקשטיין: אני חושב שהמפגש עם השטח, אין ספק שלנו זה נותן כוח ואנרגיות כדי להמשיך הלאה, כי לא קל להתעסק בתחום הזה, כפי שכולם יודעים.
<איתן אקשטיין: מה שחשבנו לעשות זה להציג לכם את ראשי המחלקות, כל אחד מהם יציג את המחלקה שלו ואחרי זה נצא לסיור, ניפגש עם המטופלים שלנו, אתם תשאלו, תדברו, מה שאתם רוצים.
<איתן אקשטיין: אני רק לא חושב שכולנו נלך, נלך רק נציגים כדי שאולי מישהו שמגיע מאיזה שהוא משהו, בכל אופן אנחנו צריכים לשמור בראש ובראשונה על שלמותם.
<איתן אקשטיין: רק כמה מילים על רטורנו.
<איתן אקשטיין: רטורנו זה מילה בספרדית, כי הקמתי את רטורנו במקסיקו לפני 27 שנים בערך.
<איתן אקשטיין: הייתי בשליחות.
<איתן אקשטיין: הייתי רב באחת הקהילות היהודיות ושם גיליתי את הדבר ההזוי, הקשר ההזוי, בין ילדים טובים מבתים טובים שמשתמשים בסמים טובים, כי you can afford it, לכן סם הקוקאין שם כיכב, בגלל העלויות שלו כמובן, הנגישות, הזמינות, חוסר הפללה, בלי קשר לנושא שלנו, אני מדבר עכשיו על מקסיקו וכל הדברים חוברים ביחד, אנשים הבינו שאין בעיה, אם יתפסו אותם אבא ישלם כמה פזות לשוטר והכול יסתדר.
<איתן אקשטיין: זה התחיל במקסיקו, יש לנו היום סניפים שלנו בכמה מדינות באמריקה הלטינית ובקרב הקהילות היהודיות, כשהסניף המרכזי כאן בארץ.
<איתן אקשטיין: דרך אגב, התורם הראשון שלנו היה מוטי זיסר, לצערי הרב התבשרנו שהוא נפטר היום.
<איתן אקשטיין: הוא תרם לנו את השנה הראשונה של ההגעה שלנו לרטורנו, את שנת השכירות הראשונה, 180,000 דולר הראשונים, הוא הוציא צ'ק.
<איתן אקשטיין: היה לו בן של חבר מאוד מאוד טוב שנכנס לטיפול, הוא תרם את השנה הראשונה ובזכותו קיבלנו פוש רציני להיות פה.
<איתן אקשטיין: התפתחנו, גדלנו, יש לנו היום בסביבות 120 מטופלים באשפוז מלא פה, פלוס עוד בערך 150 מטופלים בפרויקט של טיפול אמבולטורי בבית שמש.
<איתן אקשטיין: רשימות ההמתנה ארוכות מאוד, אולי ארוכות מדי, תיכף אנחנו נחשוף בפניכם את הפרויקטים של אנשים, יש לנו רשימת המתנה לנשים, יש לנו קבוצות נשים גדולות מאוד היום פה בתוך הקהילות הטיפוליות עם מלחמה ענקית על כל מיטת רווחה.
<איתן אקשטיין: למשל בנוער יש לנו 12 מכסות לבנות כשעכשיו יש לנו חמש בנות שאנחנו לא יודעים מה לעשות איתן, שרוצות להיכנס וצריכות להיכנס היום.
<איתן אקשטיין: כל יום שהן נמצאות בחוץ הן פוגעות בעצמן ונפגעות כמובן.
<איתן אקשטיין: יש לנו פה תכניות מניעה והעצמה, מגיעים אלינו מדי שנה 30,000 תלמידים.
תמר זנדברג: ה-120 שפה באשפוז, אם אתה יכול רק לפלח לנו אותם במבט על, כמה - - -
<איתן אקשטיין: 48 מיטות לנוער, 70 מיטות בערך למבוגרים ו-18 מיטות לאשפוזית של משרד הבריאות, שזו האשפוזית החדשה שפתחנו לפני שנה ומשהו.
תמר זנדברג: כמה נשים, כמה גברים?
<איתן אקשטיין: אשפוזית לנשים זה רק נשים, 18 נשים, נוער יש לנו 12 בנות מתוך 49, ובוגרות היו לנו 25, הורידו אותנו עכשיו, במכרז האחרון קיצצו אותנו ל-15, אבל אם היו לנו 25 היינו עולים גם ל-25.
<איתן אקשטיין: אנחנו מאוד מאוד מקווים - - -
תמר זנדברג: ומה משך האשפוז?
<איתן אקשטיין: נוער זה בין שנה וחצי לשנתיים, תלוי בתהליך שהנער או הנערה עוברים.
<איתן אקשטיין: יש לנו נערה שעכשיו אמורה להגיע, אני אשאיר לניר לדבר.
<איתן אקשטיין: נוער בין שנה וחצי לשנתיים.
<איתן אקשטיין: בוגרים שבעה חודשים עד תשעה חודשים, גם כן הבדל בין נשים לגברים, נשים נשארות פה עוד קצת.
<איתן אקשטיין: אשפוזית זה שלושה חודשים.
תמר זנדברג: והם מגיעים לכאן ביוזמה עצמאית?
תמר זנדברג: כתוצאה מבתי משפט?
<איתן אקשטיין: אז זה מעניין באמת.
<איתן אקשטיין: יש לנו פה תכניות מניעה והעצמה, חלק מההגעה לכאן זה דרך היישוג, דרך התהליך היישוגי, ה-outreach, שאנחנו עושים, שזה מאוד ייחודי לרטורנו.
<איתן אקשטיין: יש לנו אישה במשרה מלאה שתפקידה לעשות יישוג לנערות לטובת הטיפול.
<איתן אקשטיין: היא זאת שפונה לבתי ספר, היא פונה לרווחה, היא מתחילה תהליך עם ההורים.
<איתן אקשטיין: זה החלק הכי מורכב, כי אנחנו צריכים לזכור שאדם שמשתמש בסמים, בעצם מבחינתו מטופל.
<איתן אקשטיין: זאת הבעיה בהתמכרות, כי התמכרות היא טיפול שגוי לאיזה שהיא מצוקה אישית שיש ואז צריכים לעשות תהליך שלם לגרום לכך שהנער או המשפחה יבינו שיש איזה שהיא בעיה ויסכימו לאופציה הזאת של הטיפול.
<איתן אקשטיין: זה מאוד מורכב וקשה, אבל נשמע את זה בקהילות עצמן.
תמר זנדברג: ה- outreach הזה שאתה אומר הוא אזורי, ארצי או שהוא - - -
<איתן אקשטיין: הוא ארצי, באים אלינו מכל רחבי הארץ, יהודים ולא יהודים, יש פה הרבה מאוד בתי ספר במגזר הערבי, ובדרך כלל אחרי כל יום עיון כזה קופץ שם איזה שהוא מישהו ומבקש עזרה.
<איתן אקשטיין: אבל אולי באמת בואו נתחיל בזה.
<איתן אקשטיין: דודי, בוא תספר לנו קצת על המניעה, כי אם אנחנו מדברים על רצף זה באמת מתחיל משם.
<דודי פרידמן: בוקר טוב, נעים מאוד.
<דודי פרידמן: אז אני עובד פה שבע שנים, אחראי על התחום של מניעה.