GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ר' – מטופלת: כן, אני זוכרת ממש חלקים עמומים, כאילו שאני - - - אוכל, הם ניסו לקחת אותי משם.
<ר' – מטופלת: חזרתי ל - - - כל מיני כזה.
<ר' – מטופלת: ממש כאילו נמחק לי הזיכרון.
<ר' – מטופלת: אני לא זוכרת כלום מהטיסה, רק שהתעוררתי על הרצפה בבית של אמא שלי.
<עמרי פריש: זה הצוות של חיליק מגנוס שעשה את זה.
<ר' – מטופלת: כן, היו שני מחלצים.
<ר' – מטופלת: אני התעוררתי בבית והכול - - - אני לא ממש זוכרת מה עברתי בבית, אני זוכרת תנודות מפה לשם, אני מנסה כל הזמן לברוח לטבע, אני לא מצליחה להבין מה קורה לי.
<ר' – מטופלת: באיזה שהוא שלב הייתי כזה ב'אני רוצה ללכת לכפר איזון'.
<ר' – מטופלת: לא ידעתי מה זה כפר איזון, חשבתי שזה סוג של אשפוז.
<ר' – מטופלת: באתי לפה לאינטייק ונפגשתי עם פסיכיאטר וסיפרתי לו המון על החיים שלי, שאני לא ידעתי את זה, כאילו אני ראיתי תמונות שלי אחר כך פה והייתי כאילו בהלם כזה, שאני לא יודעת, אני לא מכירה את המקום הזה שהייתי בו.
<ר' – מטופלת: ואז נכנסתי לפה.
<ר' – מטופלת: הייתי בהמון המון פחדים כאילו מטורפים והיו לי סרטים בראש.
<ר' – מטופלת: מהיום הראשון כבר פה היה לי קול בראש שאמר לי לא לדבר, להיות - - - וממש הרבה הרבה פחדים שיכניסו אותי לכלא כי עשיתי משהו לא בסדר ושייקחו אותי לאשפוז.
<ר' – מטופלת: אני לא האמנתי ולא סמכתי על אף אחד, חשבתי שכולם שחקנים וזה סוג של הצגה וממציאים לי כאילו הרבה הרבה שקרים לעטוף אותי ולהגן עליי ממשהו.
<ר' – מטופלת: הייתי די זומבי, הייתי באיזה מקום שלא מתקשר עם אף אחד, חצי פה, חצי בעולם אחר, כאילו שומעת הרבה רעשים, הרבה קולות בראש.
<ר' – מטופלת: כמו ש-י' אמר, הכול מתחבר, הכול מסרים, כאילו למה הוא עושה ככה ולמה קוראים לו ככה.
<ר' – מטופלת: מלא מלא שאלות וזה היה סוג של אור כזה, משהו גדול שקיבלתי ולא יכולתי פשוט להכיל אותו ולהבין אותו ולהתמודד איתו.
<עמרי פריש: מתי התחלת בעצם את התהליך הטיפולי?
<ר' – מטופלת: התהליך הטיפולי היה מהתחלה.
<ר' – מטופלת: זה תרופות, כדורים שלקחתי שהשפיעו עליי.
<ר' – מטופלת: המשפחה שלי הייתה פה איתי חודש צמוד, 24 שעות שישבו איתי פה.
<ר' – מטופלת: בערך אחרי חודש התחלתי לדבר - - -
<עמרי פריש: מה עזר לך בטיפול?
<עמרי פריש: היא סיימה לפני יומיים.
<עמרי פריש: עשינו רצף, שתראו מישהו שפה, סיים לפני יומיים - - -
<ר' – מטופלת: היום זה חמישה חודשים.
<ר' – מטופלת: דבר ראשון, יש פה אווירה, כל מי שנכנס לפה אז ישר אתה מרגיש את זה, כאילו משהו באמת נעים ורגוע והים, והכול כזה פשוט, אין לחץ, אין רעש, אין משהו מסביב.
<ר' – מטופלת: קיבלתי - - - היה להם קשה להתמודד איתי, כאילו שאני לא פה והיו צריכים לבוא אליי ממקום של 'תפסיקי, תפסיקי להקשיב לקולות שבראש, תפסיקי לעשות כך וכך וכך'.
<ר' – מטופלת: אבל גם כשבאו אליי בצורה כזאת וניסו איכשהו לנער אותי אז הכול היה פה באווירה עוטפת ומחבקת.
<ר' – מטופלת: וגם אם זה מטפלים וגם אם זה החברים שמסביב, שעד היום אני בשוק כמה סבלנות הייתה להם לקבל את זה.
<ר' – מטופלת: הכול הלך לאט לאט לאט, פה פתחתי את פה ופה התחלתי לדבר וכאילו לנסות לקבל את זה.
<ר' – מטופלת: הם קיבלו את זה.
<ר' – מטופלת: המילה יקרקעו זו מילה מאוד חזקה, זה התהליך הרציני שעברתי פה, מאיזה מקום גבוה שמרחף לבוא ולהיות בגינון ולעבוד עם האדמה ולהיות עם ה - - - ולבנות ובמקום של התנועה שמאוד מאוד כאילו אני מחוברת אליו, כל חיים רקדתי, אז פתאום כן כאילו זה מקום שאני מרגישה בו בנוח, לרקוד ולהזיז את הגוף ולתקשר בשפה שהיא גופנית ולא - - -
<עמרי פריש: מה התכניות, ככל שיש, לטווח הקרוב ולטווח הרחוק?
<עמרי פריש: רק סיימת עכשיו.
<ר' – מטופלת: זה ממש קשה.
<ר' – מטופלת: אני יוצאת בלי תכנית ברורה, אחת שתיים שלוש עבודה וזה.
<ר' – מטופלת: אני עכשיו הולכת לעשות קצת חיפוש בחקלאות, עבודה בחקלאות, כי הכפר כאן נתן לי להבין שזה מה שאני צריכה כרגע, אם זה, אני לא יודעת, בצפון או בדרום, או ליד ירושלים, באיזה שהיא חווה, משהו אורגני, משהו בסגנון הזה, שיהיה לי קצת כאילו - - - ולעבוד באותו מקום, עם אותם אנשים, ולבוא לפה לטיפולי המשך עם הפסיכולוגית שלי.
<ר' – מטופלת: ואולי כשאני יותר אבין מה קורה אז גם לבוא לקבוצת הבוגרים, ובהמשך ללמוד מחול, או תנועה, משהו שקשור בגוף-נפש, בחיבור הזה.
<ר' – מטופלת: פה היה לי משהו מדהים, שהצלחתי להתמיד פעם ראשונה בחיים שלי, כל בוקר לעשות פה יוגה.
<ר' – מטופלת: באמת המרחב הזה שמאפשר לך, שאומר לך תעשה מה שחשוב לך, תעשה מה שטוב לך, תמצא את הטיפול שלך, שמתאים לך.
<ר' – מטופלת: כל אחד מוצא את עצמו בדרכים שלו.
<ר' – מטופלת: זה מה שמדהים כאילו.
<עמרי פריש: תודה.
<עמרי פריש: מישהו רוצה לשאול משהו את שלושת הילדים החמודים האלה?
<רותם גור דותן: אני ככה רוצה להגיד שאני חושבת - - -
<עמרי פריש: רותם היא רכזת הבית, רכזת קבוצה, עובדת סוציאלית בכפר איזון.
<רותם גור דותן: אני חושבת שגם במקרה של ר' וגם של י', הם מדגימים בצורה מאוד טובה את אחת המטרות של הכפר, זה בעצם לחסוך אשפוז, משום שאין ספק שבמצבם הם היו מגיעים לאשפוז, כי אי אפשר היה להחזיק אותם בבית ואשפוז הרבה פעמים הוא עוד חוויה טראומטית.
<רותם גור דותן: אני חושבת שיש משהו בדבר הזה, יושב פה פסיכיאטר לצדי, שאני אומרת איך אפשר להחזיק אנשים שהם במצב כל כך פסיכוטי ככה, אבל עובדה שאפשר ושבאמת - - - אני חושבת שאנחנו יכולים לספור בשתי ידיים את כמות הבורחים שלנו.
<רותם גור דותן: באמת אתה מחזיק אנשים שהם לכאורה כל כך לא מחוברים, ובכל זאת הנה אתם מספרים שגם ברגעים האלה אתם זוכרים את הרגעים הראשונים, אתם זוכרים את הקרקוע.
<רותם גור דותן: אני חושבת שזה אחד מה - - - בדבר הזה אין מקום אחר כמו כפר איזון בארץ ובאמת אני חושבת שזה דוגמה, אחת מני רבות, ל - - -
<איתן גורני: אחת המחשבות בהקמה של כפר איזון הייתה כדי למנוע מאנשים, שעד אז היה הטיפול שלהם בבתי חולים פסיכיאטריים, לצאת החוצה מכזה טיפול עם תעודת שחרור של בית חולים פסיכיאטרי, שזה יכול להיות סטיגמה שיכולה ללוות אותם כל החיים.
<איתן גורני: זו הייתה אחת החשיבות.
<רותם גור דותן: נכון, וגם השפה, השפה בבית החולים היא שפה של רפואה.
<איתן גורני: ובאמת הכפר הזה הוא תחליף טוב לטיפול בתוך בית חולים פסיכיאטרי, בין חולים פסיכיאטריים חמורים יותר.
<איתן גורני: זה היה אחד הנימוקים, אחר כך אני אולי אגע ב - - -
<עמרי פריש: רונית היא מנהלת הקהילה ואחראית על הטיפול בכפר איזון.
<רונית בן אפרים: אם רותם באמת הדגישה את הפן של ר' ו-י' אני רוצה להביא גם את מ', שכן עברה את האשפוז הפסיכיאטרי ושם היה האיזון התרופתי.
<רונית בן אפרים: אבל היא יצאה החוצה ואמרה שמה שהיא רצתה זה בעצם לחזור למוכר ולידוע, ואז תראו, כשיש את הבסיס כמה טיפול אינטנסיבי וקצת טווח באמת יכול לסובב את ההסתכלות והגישה לחיים ובאמת לתת את המוקד הזה של 'אני רוצה לחיות בלי סמים ואני מוכן להמשיך את זה' גם כשהמקרה היה לא פשוט והתחלה קודמת וכאילו לא רק רצינו לאזן אותה, אלא היא באמת עשתה כזאת כברת דרך.
<רונית בן אפרים: ומזל טוב על הסיום.
<עמרי פריש: אתם רוצים לשאול אותם עוד משהו?
תמר זנדברג: תוכלו לספר לנו טיפה על שגרת החיים עצמה, איך אתם גרים, המגורים, כלומר איך זה - - -
מירב בן ארי: מה סדר היום שלכם.
<ר' – מטופלת: - - - בנים בנות, יש גם בתים, בית רותם ובית - - - יש סדר יום מאוד ברור.
<ר' – מטופלת: כאילו קמים בשמונה בוקר ומתחילים קבוצות.
<ר' – מטופלת: כל יום זה יום שונה.
תמר זנדברג: מה זה הבתים?
תמר זנדברג: זה חדרים?
תמר זנדברג: איך אתם מסתדרים?
<עמרי פריש: הם צריכים לקום לבד, אף אחד לא מעיר אותם, זאת אחריות שלהם.
<ר' – מטופלת: בחדרים יש שלושה.
תמר זנדברג: שלושה בחדר?
תמר זנדברג: מה הגילאים פחות או יותר?
תמר זנדברג: אתם שלושת
תמר זנדברג: כם מאוד צעירים.
תמר זנדברג: פשוט אמרו לנו כאן שזה 18 עד 38, בתוך הטווח הזה איפה הפיזור פחות או יותר?
מירב בן ארי: יש תתי קבוצות של גילאים?
<עמרי פריש: 22-28 זה המסה היותר גדולה, 18-19 יש, אבל זה מאוד נדיר, ומעל 30 מגיעים כל הזמן, אבל זה פחות - - -
תמר זנדברג: כם האספקט החברתי, אני מניחה שרוב הזמן אתם עם אנשים כמוכם, באותם גילאים פחות או יותר, זה משהו שהוא חלק מהעניין?
תמר זנדברג: באים לפה כמו לאיזה מקום, הקהילה כאן היא חלק מהתמיכה או היא משהו יותר העבודה האישית?
<ר' – מטופלת: בשבילי זה היה ממש חשוב, המקום הזה של החברים, של השיחות.
<ר' – מטופלת: זה ממש להרגיש שבא לי לחזור לפה.
<ר' – מטופלת: אני יוצאת מהכפר ואני חוזרת לפה ושיש לי את החברים שמחבקים אותי, 'אז תספרי לנו ואיך היה ואיך זה', כאילו משתפים.
<ר' – מטופלת: וגם בקבוצות, שאתה מרגיש שאנשים מדברים ללב שלך, את הדברים שאתה רוצה להגיד.
<מ' – מטופלת: אבל אני לא חושבת שזה קשור לחתך גילאים.
<מ' – מטופלת: בסופו של דבר אתה נמצא עם אנשים שכולנו נשברו לנו החיים פתאום, אם זה מישהו שהתפלפ בהודו או אם זה מישהו שעשה סמים והתפלפ בגלל נסיבות החיים או אם זה מישהו, אמא שפשוט החליטה יום אחד לעשות שינוי.
<מ' – מטופלת: כולנו פה בגלל שעברנו משבר מאוד קשה ומעוניינים בחיים יותר טובים.
<ר' – מטופלת: אין פה - - - כאילו גם בינינו זה לא - - -
<מ' – מטופלת: כן.
<מ' – מטופלת: לפעמים אומרים, כאילו מישהו חדש מגיע ואומרים אפילו - - - זה לא מה שחשוב, זה ממש לא - - - גם אחרי הכפר נפגשים עם אנשים, מטופלים בוגרים בני 40, חבר'ה יוצאי צבא, עם חבר'ה בני 30, זה ממש לא - - -
<ארז רבן: אני רוצה לשאול אותך, אם את יודעת לתת לנו עצה, לנו המבוגרים, שיש לנו אחריות עליכם, איך לא הייתם מגיעים למקום הזה ולמצב הזה בכלל.
<ארז רבן: לנו, המבוגרים, שמבולבלים מכל האירוע הזה ויש לנו אחריות עליכם, איך את לא היית מגיעה לכאן.
<ר' – מטופלת: כאילו אני יודעת שלי היה הרבה חפירות, כי כל מהלך החיים שלי, בבית הספר ובתנועה ובזה היו - - - באיזה שהוא מקום זה עזר, כי רוב החיים שלי לא השתמשתי ולא נכנסתי למקום הזה, אבל יש משהו שהוא קשה, בסקרנות ובמקום הזה שאני צעירה, אז אני חווה ואני מטיילת ואני כן רוצה כאילו לשחרר איזה משהו.
<ר' – מטופלת: לא יודעת, לי איכשהו זה התפרץ במקום הזה - - -כאילו לא - - - למקומות יותר מדי זולים ולנסות לקבל את עצמי ויש תובנות ולהיות בחיבור.
<ר' – מטופלת: חיבור עם אנשים.
<ר' – מטופלת: אני הייתי הרבה מאוד לבד.
<ר' – מטופלת: אני חושבת שהלחץ הזה של איך להתמודד עם כל הסביבה והסיטואציות והמחשבות שעוברות לי לבד ואין לי באמת את מי לשתף.
<ר' – מטופלת: אני לא יודעת איך כאילו מה לכם יש לעשות, אבל המקום הזה שכאילו - - - לא יודעת, אפילו נגיד בטיול, אם זה בחו"ל, אז המרכזים האלה שיש אותם, אם זה בתי חב"ד או בית יהודי, הבית - - - המקומות האלה שאתה יודע שברגע שקורה לך משהו אתה יכול לבוא לשם, לשבת שם, יש עם מי לדבר, יש מישהו שירגיע אותך.
<ר' – מטופלת: באותו מקום שאני הייתי לא היה מקום כזה שהרגשתי שם נוח, שאני יכולה לבוא ולפתוח את הדברים.
<עמרי פריש: אני יכול להגיד ברמה של מדיניות, אנחנו למשל, הפרויקטים שאנחנו עושים, הם עוברים כבר למודל אסטרטגי של מזעור נזקים ולא של מניעה.
<עמרי פריש: לתת כלים להבין, לראות, לזהות, מה לעשות.
<קריאה: מוקדם ככל האפשר.
<עמרי פריש: במקום של 90% אתה יכול לעשות אל תעשה, אל תעשה, זה לא רלוונטי.
<עמרי פריש: מתי אתה עובר לאסטרטגיה של מזעור נזקים?
<עמרי פריש: זאת החלטה לא פשוטה.
<עמרי פריש: גם גוף פרטי כמו שלנו, עם כל הקשרים שיש לנו, יכול לעשות דברים שגוף לאומי לא יכול לעשות.
<עמרי פריש: נגיד סתם, אני אתן לכם דוגמה, מה שאנחנו קוראים פה בצחוק צרכנות נבונה.
<עמרי פריש: האם כדאי להגיד לאנשים 'תקשיבו, לא מומלץ לקחת אל.
<עמרי פריש: די, אבל אם אתה לוקח עדיף לעשות ככה וככה וככה ולא ככה'.
<עמרי פריש: סתם דוגמה.
<עמרי פריש: זאת שאלה מאוד מסובכת האם זה נכון לעשות את זה או לא, במקומות האלה.
<עמרי פריש: אם אתה רואה חבר שלך עם סימנים א' ב' ג' מה אתה יכול לעשות?
<ארז רבן: הם עוברים שיעור ראשון של ערבות הדדית, כשהיא מדברת על זה שכשהם רואים את החברים שלהם נמצאים בהתנהגויות סיכוניות הם צריכים לעזור להם, הם צריכים למשוך אותם מהמקומות האלה.
<עמרי פריש: בלי ערבות הדדית, אנחנו צריכים להבין, זה משהו נדיר מה שקורה בין ישראלים, בינם לבין עצמם, לפחות בזמן הטיולים, בין ברעידת האדמה ובין לא ברעידת אדמה, זה בכלל לא משנה, זה משהו מדהים, טלפון, 'חבר'ה, תישארו שם', זה משהו פנטסטי.
<עמרי פריש: אין אף מדינה אחרת שעושה את זה, אבל זה עדיין לא פותר את הבעיה.
<עמרי פריש: רגע, אבל הגיע באיחור עוד מישהו.
<עמרי פריש: אתם רוצים מהר, כי כבר הזמנו אותו?
<י'-מטופל: לא יודע על מה מדברים בדיוק, אבל - - -
<עמרי פריש: תקשיב, ועדת הסמים של הכנסת.
<עמרי פריש: תמר, תציגי.
<עמרי פריש: תמר, יושבת ראש הוועדה, היא מיד תציג את כולם, והרבה מוזמנים.
תמר זנדברג: זאת ועדת הסמים והאלכוהול של הכנסת, אני חברת הכנסת תמר זנדברג, אני יושבת ראש הוועדה, זו חברת הכנסת מירב בן ארי, חבר הכנסת עבדאללה אבו מערוף, נמצאים כאן נציגים של משרדי הממשלה וגופים שבעיקר הם מוזמנים קבועים בוועדה.
תמר זנדברג: עמרי, מנהל הכפר, הוא אורח קבוע אצלנו בוועדה והוא הזמין אותנו לבוא ולהכיר את המקום וזה מה שעשינו.
תמר זנדברג: שמענו מ-י', ר' ו-מ' את הסיפורים האישיים שלהם, קצת מה הביא אותם לפה ומה שהם בחרו לשתף.
תמר זנדברג: אז נשמח לשמוע גם אותך.
<עמרי פריש: תישאר רק עם שם פרטי, גם אותו אחר כך נעשה רק באות אחת.
<י'-מטופל: הבנתי, מלחיץ קצת הפורום.
<י'-מטופל: לי קוראים י'.
<י'-מטופל: גדלתי בתל אביב כל החיים, משפחה מאוד טובה, ברמת אביב, לא השתמשתי בסמים עד שהשתחררתי מהצבא, הייתי ב-8200, כאילו חיים למראית עין מאוד טובים, אני השתחררתי, התחלתי לעשן, ישר על בסיס יומיומי.
<י'-מטופל: טסתי למזרח לשבעה חודשים, חזרתי לארץ, אחרי חודש וחצי התחיל לי התקף מאניה, שדווקא הגיע אחרי שהפחתתי את כמויות העישון.
<י'-מטופל: הייתי מעשן לפני הטיול באופן יומיומי, בטיול זה הפך גם לבוקר, צהריים, ערב, אבל בעיקר שימוש במריחואנה.
<י'-מטופל: זהו, הגעתי לפה בעקבות התערבות של ההורים שלי שראו שמשהו קרה לי, גם החברים שלי ישר דאגו.
תמר זנדברג: שם?
<י'-מטופל: לא, בארץ.
<י'-מטופל: אחרי שחזרתי.
<י'-מטופל: זה התחיל גם תקופה אחרי שחזרתי מהטיול.
<י'-מטופל: זהו, מאוד לא הבנתי בכלל מה עובר עליי בהתחלה, הגעתי לפה כועס, לא קיבלתי את זה שעבר עליי משהו.
<י'-מטופל: המקום הזה לפחות מהחוויה שלי בו זה שאתה לא חייב לעבור איזה אפיזודה מאוד מאוד קשה בשביל לקבל פה המון כלים והזדמנות להכיר את עצמך.
<י'-מטופל: אני במקרה שלי העישון התחיל מכיף וחיי מלצרות כאלה תל אביביים, בלי יותר מדי להבין את המשמעות של זה, ופה אתה מבין כמה זה לא בשביל כולם, שזה עשוי לקחת אותך לכל מיני מקומות לא טובים.
<י'-מטופל: הגעתי לפה, כאילו כל הזמן אמרתי שצריך לגליזציה וצריך שיהיה אפשר לקנות ושזה יהיה קל.
<י'-מטופל: חשבתי שההורים שלי עושים לי עניין רק כי כאילו הם לא מכירים סמים והם לא יודעים מה זה עושה, הם לא ניסו אף פעם.
<י'-מטופל: אני יוצא מפה עוד שבועיים בידיעה שאני לא אחזור לעשן.
<י'-מטופל: יש לי איזה רגישות שלא הייתה לי דרך להכיר אותה או לדעת עליה, רק בגלל שעברתי את מה שעברתי.
<י'-מטופל: בן 25.
תמר זנדברג: מה התכניות שלך עכשיו אחרי שתצא מפה?
<י'-מטופל: אני חוזר לגור בתל אביב, גר עם שותפים, הולך להמשיך לחפש את עצמי, אבל בלי לעשן יום יום.
<איתן גורני: יש לך תכניות ללמוד, לעשות משהו?
<י'-מטופל: כן, כמובן, אבל פה גיליתי כמה אני לא סגור על עצמי וכמה העישון עוד יותר ועוד יותר הרחיק אותי מהרצונות שלי ומהצדדים הלא נעימים שיש לי.
<עמרי פריש: איך תסתדר בתל אביב עם הסביבה המעשנת?
<י'-מטופל: למדתי להגיד לא, למדתי שזה לא עושה לי טוב.
<איריס יוגב: אתה מתכוון לפנות ליחידה לטיפול בהתמכרויות?
<י'-מטופל: בדיוק בשישי הזה הייתי בפגישה של NA.
<י'-מטופל: אז יש כאילו דרכים להתמודד עם זה, אבל אני אישית למדתי את השיעור שלי בדרך הקשה ולא מעוניין לחזור למקומות האלה.
<י'-מטופל: אבל כן מכיר המון המון חברים, שלא יודעים את זה ולא יודעים מה זה עשוי לעשות להם.
<י'-מטופל: אני בשנתיים האלה הפכתי לסוג של מיסיונר כזה, שאני כל כך נהנה לעשן אז למה שלא כולם ייהנו.
<י'-מטופל: קצת התפוצץ לי בפנים, אני לא חושב שזה כאילו, שיש ידיעה של מה זה עשוי לעשות לך.
<עמרי פריש: אם לימודים, בלי להתחייב כמובן, מה הכיוונים שאתה חושב שיתאימו?
<י'-מטופל: הלוואי שהייתי יודע.
<י'-מטופל: האמת שלפני ההגעה שלי לכפר תכננתי ללמוד פסיכולוגיה ואולי גם בתחום הקולנוע, אבל גם זה בהולד, סימן שאלה די גדול.
מירב בן ארי: תודה רבה על הכנות.
תמר זנדברג: כן, על השיתוף, על הכנות ועל הדברים.
תמר זנדברג: מאוד מאוד חשוב ומעניין.
תמר זנדברג: אתם מוזמנים להישאר, מבחינתנו, להמשך הדיון.
תמר זנדברג: כבר טיפונת מתקצר לנו הזמן, בכל זאת שמענו קודם סקירה מעמרי על המקום ויש לנו כמה שאלות וגם נשמע את הגורמים.
<עמרי פריש: תודה רבה.
<עמרי פריש: אם אתם רוצים להישאר תישארו.
<עמרי פריש: אם יהיה לכם זמן אני אשמח להגיד לכם תודה בארבע עיניים, אבל בינתיים תודה לכם.
<איריס יוגב: שיהיה הרבה בהצלחה.
תמר זנדברג: ממש כמה שאלות אינפורמטיביות, רק להשלים, ואז מי שרוצה רשות דיבור, כמובן חברי הכנסת.
תמר זנדברג: אמרת שבזמן נתון נמצאים כאן 42 מטופלים, בסך הכול עברו למעלה מ-1,200 במהלך ה-15 שנה.
תמר זנדברג: אז כמה שאלות, עד כמה זה טיפה בים, יש לך פניות, רשימת המתנה?
<עמרי פריש: היום יש לנו רשימת המתנה, אחרי איזה שהוא משבר שאני לא אפרט אותו, שהוא נפתר, אז חבל לדבר עליו, הכול בסדר.
<עמרי פריש: לי היה חזון להקים את תכנית החאנים, חאן במובן של המבנה, אם אתם יודעים, כאילו כל שני בתים לקלוט איזה חמישה חאנים במרחק.
<עמרי פריש: אני בהתלבטות היום, אתם יכולים לתאר לעצמכם מה זה להחזיק פה 42 אנשים, שזה פסיכוטי וזה אובדני וזה חרדתי, זה לא כל כך פשוט.
<עמרי פריש: הם מחולקים לשני בתים, שבכל בית יש בין 18 ל-21, כדי שבכל זאת ההכלה והמשפחתיות לא תיפגע.
<עמרי פריש: אז לעשות עוד אחד באותו טווח גיאוגרפי זה נורא בעיות, אז אני התחלתי לפנטז על ירוק, כחול וצהוב.
<עמרי פריש: כחול זה אנחנו פה על הים, ירוק זה איפשהו בכרמל וצהוב במדבר.
<עמרי פריש: עוד פעם, בסוף זה תמיד מגיע לתקציבים ולכסף ו - - -
תמר זנדברג: לא, זה ברור.
תמר זנדברג: זה מבחינת היכולת ההתמודדות של הכפר, שהיא ברורה לנו, אבל מבחינת הצורך בחוץ.
<עמרי פריש: כפר איזון יתמלא, לדעתי.
<דקלה אילוז: איך קורה ששלושת הסיפורים שכאן, הם אמרו שהם הגיעו לארץ תוך כמה ימים, או חודש, חשבו שהם צריכים להיכנס ונכנסו.
<דקלה אילוז: בדרך כלל יש מקומות פנויים?
<דקלה אילוז: זה מתחבר לשאלה.
<עמרי פריש: זה נורא תלוי.
<עמרי פריש: אנחנו גם לא מכניסים, ראשון נרשם ראשון נכנס, אלא למצב.
<עמרי פריש: אם יש מישהו נורא פסיכוטי שעכשיו חזר בדיוק והוא צריך וההוא מחכה עם חרדות חודשיים, אז יחכה עוד יומיים.
<עמרי פריש: אז יושב הצוות של המטפלים ומחליטים מי ראשון נכנס מרשימת ההמתנה.
<רונית בן אפרים: יש לפעמים לחץ של בחוץ, קורה.
<רונית בן אפרים: בשבועיים האחרונים שהכפר עומד על תפוסה מלאה ומשהו קורה בחוץ, אז גם עכשיו אני מסתמסת עם הטלפונים של הדחיפויות.
<רונית בן אפרים: גם אנשים מתראיינים, בעצם הציפייה להיכנס לפעמים גורמת, המשפחה מגיעה לקצה גבול היכולת גם להכיל את זה, וכל הסימנים שפתאום כשמובהרים להם באינטייק נראים עכשיו באמת יותר חמורים, כי הרבה פעמים המשפחה לא בדיוק מבינה מה זה המוזרות הזאת בבית ועוד מתנהלת, שאולי זה יעבור, אולי עוד יום, עוד יום, עוד יום.
<רונית בן אפרים: אחרי שהם באים להתייעצות הם פתאום מבינים שמשהו לא בסדר ואז יש לחץ להיכנס.
<רונית בן אפרים: אז קורה שיש פקקים.
<רונית בן אפרים: תשמעו, כל מקרה כזה שמישהו נשאר עם הילד בבית ואנחנו כל הזמן אומרים 'אם משהו יידרדר עוד קצת אז אשפוז' הוא מקרה מלחיץ.
<עמרי פריש: ולשבחו של משרד הרווחה, ולא בגלל שהם פה, שהקימו, הם כאילו הלכו איתנו על מודל אחר, בירוקרטי, של קליטה, ששחרר איזה שהוא הנדברקס ואין שום חסם שעוצר קליטה בעצם.
<ארז רבן: עמרי, יש דרך של החברים שזכו לחזור לחיים תקינים מהמקום הזה להחזיר לחברה?
<ארז רבן: יש דרך שאתם מנסים לעודד אותם ל - - -
<עמרי פריש: זה סיפור מסובך.
<עמרי פריש: בקהילות הטיפוליות נקודת המוצא ששנים אנשים פגעו בחברה וגם הטיפול שלהם הוא כל כולו על ידי החברה ואז חלק מהתהליך הטיפולי זה להחזיר.
<עמרי פריש: פה הם אומרים, 'תשמע, אנחנו כבר תרמנו, נתנו', הם נורא לא רוצים להופיע בצורה מזוהה.
<עמרי פריש: הם גם בסופו של דבר השתחררו מכאן בלי קצבאות לכל החיים, יחזרו ללמוד, יחזרו לעשות מילואים, יחזרו ל - - -
<ארז רבן: אבל כשגרירים למה מישהו שעבר - - -
<עמרי פריש: תראה, אני אסכם לך את זה ככה.
<עמרי פריש: משהו ששמעתי לא ממני דווקא, ממישהו שאני מאוד מעריך, איזה דוקטור.
<עמרי פריש: בברית המועצות הייתה בעיה מאוד קשה של אלכוהול, אז ישבו כל החכמים שלושה לילות ובנו תכנית מופת מכיתה א' ועשו הכשרה ואז המורה נכנסה לכיתה, לקחה כוס של מים שהפשירו מהשלג בכוס וודקה, הוציאה תולעת מקופסה, שמה במים והיא שורקת ושוחה ומבסוטה, העבירו אותה לוודקה, גלו גלו גלו נופלת ומתה.
<עמרי פריש: המורה מבסוטה, הניסוי הצליח, 'ילדים, מה הבנתם?
<עמרי פריש: ' ולדימיר הרים את היד ואמר 'המורה, מי שיש לו תולעים בבטן שישתה אלכוהול'.
<עמרי פריש: תכנית מניעה, אין לה איזה פטנט, שאם אתה תעשה א' מחר יקרה ב'.
<עמרי פריש: זה לא עובד ככה.
<עמרי פריש: זה לתת כלים ובעיקר לתת כלים אמיתיים, נכונים עובדתית.
<עמרי פריש: ככל שהם יידעו שאתה יותר ישר איתם, יותר הגון איתם, יותר מדויק איתם, תוכל להגיע אליהם יותר.
<עמרי פריש: אז צריך לעשות את זה בבית הספר, צריך לעשות את זה בצבא, צריך לעשות את זה אחרי הצבא ובכל מקום.
<רונית בן אפרים: ואני גם רוצה להגיד שאולי תכנית מניעה זה לפעמים גם לאתר את הכאבים שנוצרים, כי אם ישבה פה מ' והיא דיברה על זה שהיא נושאת כאב כבר הרבה שנים ובגיל ההתבגרות זה התפוצץ והיא התחילה לעשות את הסט מדיטיישן של המריחואנה אז צריך היה לעשות תכנית מניעה אישית לה, אתם יודעים, לנסות לאתר אותה שהיא תוכל לקבל את הטיפול המתאים.
<רונית בן אפרים: וגם צריך להדגיש את כל הבחורים מהצבא, שאתם אומרים ששילמו את חלקם.
<רונית בן אפרים: כל הפסיכוטיים שמגיעים לפה, הפוסט טראומטיים אחרי שבאמת, עם התיאורים של איך הם חילצו גופות ו'עופרת יצוקה' ומקומות אחרים, ואני אומרת שאנחנו חייבים להם באמת את ה - - -
<ארז רבן: אולי אנחנו צריכים לאתר אותם מראש ולקחת את האוכלוסייה שהיא עם פוטנציאל, את אותה אוכלוסייה שמועדת, המסוכנת, שהיא מסוכנת לעצמה.
<קריאה: אתה לא יכול לדעת.
<איתן גורני: אני יכול להגיד לך, אם נתייחס כרגע רק לצבא, זה יכול להתפרץ הרבה זמן אחרי.
תמר זנדברג: איתן, שאלה, משרד הבריאות ומשרד הרווחה, ראינו ושמענו בוועדה, אני חושבת שסך הכול אחרי חצי שנה של עבודה בוועדה, שלי לפחות, יש לנו איזה תמונה של רצף טיפולי שקשור לטיפול בהתמכרויות.
תמר זנדברג: היינו במלכישוע, חברת הכנסת מירב בן ארי הייתה איתנו שם, וראינו מודל מסוים שמתאים לסוג אוכלוסייה מסוים וחשבנו שם שמדובר גם באוכלוסייה מסוימת שצריכה את הטיפול מסוג כזה.
מירב בן ארי: - - - אוכלוסיות אחרות ראינו פה.
תמר זנדברג: נכון וגם הטיפול שם הוא בהתאם, לשנה.
תמר זנדברג: שם זה מנותק, מאוד רחוק, מודל אחד.
תמר זנדברג: פה אנחנו רואים גם אוכלוסייה אחרת ובהתאם סוג מודל שהוא גם קצר יותר, פתוח יותר, יותר נטוע בקהילה, למרות שהוא מאוד - - - שמענו בוועדה לפני שבועיים מודל נוסף של מה שנקרא מזעור נזקים, גם אתה התייחסת לזה, מרפאה בתל השומר שהיא הרבה יותר קהילתית, אדם מתוך החיים שלו מגיע לטיפול בלי ניתוק בכלל.
תמר זנדברג: מה שמעניין אותי לדעת, יש פה שלושה מודלים שיש מקום ויש חשיבות לשלושתם, שלושתם מתאימים לאוכלוסייה ולמצב בחיים וכו'.
תמר זנדברג: האם יש לנו, כמדינת ישראל, כמשרד הרווחה, כמשרד הבריאות, איזה שהיא התבוננות איך אנחנו מתמודדים עם הרצף הזה ובאמת מעניקים לכל סוג אוכלוסייה את הטיפול הנכון והראוי.
<איתן גורני: את מי את שואלת?
<איתן גורני: למי את מפנה את השאלה?
תמר זנדברג: משרד הרווחה וגם משרד הבריאות, כי גם כאן, הנושא הזה של מה שקרה באבחנה הכפולה הוא מאוד בולט, אני מציינת את זה, זה בעצם תחום ההתמחות שלכם, וגם באותה עמותה, בתל השומר, של ד"ר לב-רן בעצם ההתייחסות גם להתמכרות עצמה כאל - - - אתה ציינת ורשמתי לי את זה באחד המשפטים הראשונים שלך, סמים זה בחירה.
תמר זנדברג: בעצם יש לנו איזה שהוא אתגור לתפיסה הזו, שאומר סמים או התמכרות זאת הפרעה פסיכיאטרית כרונית.
תמר זנדברג: אף אחד מאיתנו לא בוחר, לא את המחלות שנולדנו איתם ולא את הטריגרים שקורים לנו במהלך השנים ושמענו כאן מארבעת המטופלים כמה סוגים של טריגרים אפשריים שיכולים להיות כרוניים ומאוד קשים, כמו פגיעה מינית, שאנחנו יודעים שיש לה קשר מאוד מאוד רציני לשימוש בסמים בגילאים מבוגרים, או אירועי חיים אחרים, או היסטוריה משפחתית או - - -
מירב בן ארי: או פוסט טראומה מהצבא.
תמר זנדברג: או פוסט טראומה מהצבא או נפילה ב - - - עד כמה אנחנו באמת מוכנים להבנה הזאת שמדובר על ספקטרום, על רצף טיפולי, ולתת את המענה לכל אחד מהמקומות האלה על הספקטרום בלי להזניח אף אחד לטובת אחר.
<איריס נהרי: אז קודם כל ראיתם שלושה מודלים.
<איריס נהרי: יש הרבה יותר.
<איריס נהרי: יש בערך 13 מסגרות פנימייתיות שהן על הרצף, כי באמת לא דומה כפר איזון עם אוכלוסיית היעד שלו למלכישוע, לרטורנו, לרוח מדבר.
<איריס נהרי: אני לא יודעת אם הייתם גם בשילוב, שזה תחלואה כפולה - - - קרית שלמה, תחלואה פיזית.
מירב בן ארי: רטורנו, אני לא חושבת שזו אוכלוסייה - - -
<איריס נהרי: רטורנו זו אוכלוסייה חרדית דתית.
<איריס נהרי: יש שם גם את הרצף וגם אנחנו לא יכולים להתעלם מכל היחידות.
<איריס נהרי: כל פעם שאלתי אותם לאיזה יחידה, כי יש גם יחידות ויש מרכזי יום.
<איריס נהרי: אז יש רצף טיפולי רציני.
תמר זנדברג: יחידות של משרד הבריאות את מתכוונת?
<איריס נהרי: של משרד הרווחה, שלנו.
<איריס נהרי: יש יחידות של משרד הבריאות שהן מרפאות של מתדון, של סובוקסון וכדומה, ויש יחידות שלנו.
<איריס נהרי: יש לנו בערך 200 יחידות על פני הרצף, שנותנות מענה לטיפול באלכוהול, לטיפול בסמים.
תמר זנדברג: איזה טיפול?
<איריס נהרי: שונה ואחר.
<איריס נהרי: אני חושבת שגם מה שדיברנו לפני שבועיים, על הרצף, באמת יש רצף.
<איריס נהרי: זאת אומרת עד שמגיעים להפרעה הפסיכיאטרית החמורה יש הרבה ספקטרום והרבה רצף.
<איריס נהרי: למשל פה, חלק, כמו שאמרנו, לא לתת את ההתוויה הפסיכיאטרית, לראות את המצבים הפסיכוטיים, לקבל אותם ולאזן אותם.
<איריס נהרי: אז אני חושבת שיש רצף ויש מענה לאוכלוסיות מגוונות.
<איריס נהרי: ברור שאנחנו צריכים להמשיך ולבנות עוד מענים, לאתר עוד אוכלוסיות ולבנות מענים שונים לאוכלוסיות המשתנות.
<איריס נהרי: אני חושבת שבסך הכול מבחינת משרד הרווחה יש מענים לרצף הזה.
תמר זנדברג: ומשרד הבריאות?
<איריס נהרי: יש מסגרות שאנחנו ביחד, כמו כפר איזון.
<איריס נהרי: אנחנו ביחד מפקחים על כפר איזון, זה מוסד משולב.
<איריס נהרי: יש מוסדות סוציאליים שלנו בנפרד ושל משרד הבריאות.
<איריס נהרי: התפיסה אצלנו, דיברנו על זה, היא שיקומית, אם כי אנחנו גם מתחילים לדבר על מזעור נזקים.
<איריס נהרי: אני חושבת שיש התקרבות משני הכיוונים.
<מוטי שמושקוביץ: משרד הבריאות נותן מענה לחלק האקוטי, בחלק הביולוגי, בשפה המקצועית זה נקרא דיטוקס, בשפה היותר פשטנית זה טיפול בגמילה.
<מוטי שמושקוביץ: אז מישהו שהוא בא ומגיע מאיזה שהן סיבות, משימוש בסמים ואלכוהול, קודם כל צריך לעשות לו דיטוקס.
<מוטי שמושקוביץ: יש לנו כמה מסגרות, יש לנו אשפוזיות במימון של משרד הבריאות, יש מסגרות שאנחנו קונים שם שירותים ואנחנו מסיימים את העבודה האקוטית.
<מוטי שמושקוביץ: להמשך העבודה יש כמה אפשרויות.
<מוטי שמושקוביץ: אחר כך צריך לעשות שיקום.
<מוטי שמושקוביץ: את השיקום עושה משרד הרווחה.
<מוטי שמושקוביץ: יש מסגרות משותפות, מה שנקרא משולבות, איפה שגם אנחנו מפקחים וגם הרווחה והתכניות הן כמובן בנויות מראש.
<מוטי שמושקוביץ: הם מלווים את המטופל אחרי השחרור לאורך השיקום, או בקהילה, או במסגרת או באחת ממוסדות הרווחה.
<איתן גורני: אם הייתי צריך לשאול את עצמי ואם אתם לשאול את עצמכם, בשביל מה צריך את הרשות למלחמה בסמים, אז אולי זאת אחת הדוגמאות שבהן אני משיב למה צריך את הרשות למלחמה בסמים.
<איתן גורני: כיוון שהמקום הזה לא היה נפתח ולא היה מתחיל אלמלא הרשות.
<איתן גורני: כשהתעוררה הבעיה הזאת של החבר'ה בהודו, שחיליק היה צריך לחלץ אותם, שחבר'ה הסתובבו שם המומים ברחובות, לא היה פתרון.