GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<רחל: אנחנו יכולים לראות, גם דרך אינטרנט, הרבה פעילות סביב נושא של זנות וגם תחילת סנג'ורים כאלה, לעלות על טרמפ, לעשות כל מיני דברים.
<רחל: זה ההתחלה של זה.
<רחל: אנחנו רואים את זה, גם אצל בנים.
<רחל: מאחר שברוב המקרים השימוש בסמים או אלכוהול עדיין לא ברמה של התמכרות הטיפול בדרך כלל קצר טווח.
<רחל: אנו מפנים למסגרות טיפוליות אחרות בהתאם לצורך.
<רחל: אם נניח יש פגיעה מינית אנחנו נפנה לפעימות, הפרעות אכילה למרפאה להפרעת אכילה.
<רחל: סך הכול במהלך 2015 הפנינו לאשפוזיו שלוש נערות בלבד.
<רחל: הטיפול בבני נוער בכלל ובנערות בפרט הוא טיפול מערכתי, יש צורך לחזר אחריהן לאורך כל תקופת הטיפול, לעודד, להיות סבלניים לחוסר ההתמדה, למעידות בשימוש, לפגיעות העצמיות שמתרחשות בזמן הטיפול.
<רחל: אנחנו תמיד שואפים לשלב את ההורים, אם זה בהדרכה פרטנית, אם זה בהדרכה קבוצתית, אבל גם פה צריך להיות מאוד רגיש מבחינת תרבות.
<רחל: למשל משפחה ממוצא ערבי אנחנו נחשוב כמה פעמים איך אנחנו משלבים בגלל העניין של כבוד המשפחה, או משפחות אתיופיות, בגלל חוסר האמון בממסד נראה איך אנחנו יכולים לגייס אותם.
<רחל: תמיד יש עבודה גם עם המשפחה.
<רחל: בגלל המיעוט בהפניה של נערות יש קושי להפעיל תכניות ייחודיות עבורן וקושי להחזיק אותה בטיפול.
<רחל: בשנה שעברה קיימנו סדנה של שישה מפגשים לנערות, אבל ההשתתפות הייתה דלילה והחלטנו להפסיק עם זה.
<רחל: בשנת 2016 יש מגמה של עלייה, מתחילת השנה הופנו 21 נערות וצעירות לטיפול, כרגע, בזמן הזה יש 12.
<רחל: בחודשים האחרונים שולבו שתי נערות בקהילות טיפולית.
<עלמה: שלום, אני עלמה, אני עובדת סוציאלית במרכז לטיפול בנוער וצעירים, גם עובדת סוציאלית של יחידת האיתור וכרגע מנהלת את יחידת האיתור.
<עלמה: יחידת האיתור, כמו שרונית אמרה בהתחלה, זו יחידה שעובדת בתוך השכונות בחיפה, מופעלת על ידי מדריכים, לכל אחד יש את השכונה שלו שהוא אחראי עליה ובעצם לאתר בני נוער שנמצאים בסיכון של שימוש בחומרים ממכרים, הידרדרות למצבי סיכון או להתמכרות.
<עלמה: בשנה האחרונה אותרו ביחידה 51 נערות בסיכון, מתוכן הפנינו 17 לטיפול במסגרות בקהילה, 10 מתוכן הופנו ליחידה לטיפול בהתמכרויות, אחת ישירות לאשפוזית, ברטורנו, שלוש לתכניות תעסוקה, שתיים שולבו במרכזי נוער ואחת לשירות לטיפול בנערה.
<איריס כהן-נגר: איזה תעסוקה?
<עלמה: יש לנו פרויקטים של תעסוקה.
<איריס כהן-נגר: אם נערה בגיל שצריכה בגיל שהיא צריכה ללמוד?
<עלמה: יש כאלה שמאותרות שהן לא במסגרת, מין נשירה סמויה או - - -
<קריאה: ויש גם נערות מנותקות.
<עלמה: ויש נערות מנותקות.
<עלמה: כשאנחנו פוגשים נערה ברחוב, יש לנו נערות שכבר חודשים שלמים לא הולכות לבית הספר, שבועות שהן לא במסגרת.
<עלמה: בדרך כלל מאתרת, אנחנו לוקחים שתי מאתרות בצוות, שזה מאוד מאוד חשוב שהכוח הנשי יהיה בצוות שלנו, היא יוצרת איתה קשר, מתחילה.
<עלמה: אנחנו מנסים לחבר אותן בחזרה למסגרות חינוך, אם זה נשירה סמויה והיא עדיין רשומה אז לחזק את הקשרים, אם זה לא מתאים אז למשהו אחר, ויש לנו גם מסגרות של תעסוקה לנוער, דרך המלך, שזה פרויקט של על"ם שאנחנו עובדים איתו המון, גם בשירות מבחן יש נציגה של דרך המלך שעושה את המיפוי התעסוקתי.
תמר זנדברג: ואז הן לומדות בתכניות היל"ה?
<עלמה: גם בהיל"ה וגם בפרויקטים אחרים.
<עלמה: לפעמים העבודה תהיה אחר הצהריים, לפעמים עדיין עוד לא נשלב בלימודים ונתחיל מתעסוקה.
<עלמה: אנחנו מתחילים הרבה פעמים באיתור במקום שהן רוצות, כדי להתחבר אליהן.
<עלמה: כל כך קשה ליצור קשר של אמון, אם הדבר שהכי חשוב לה כרגע זה עבודה אנחנו נתחיל בזה ונשאף לפתור את הבעיות האחרות תוך כדי.
<עלמה: הקשר יכול להיות - - -
<איריס כהן-נגר: יש - - - האנשים של האשפוזית?
<עלמה: אשפוזית רטורנו, באזור - - -
<קריאה: יש שם מכסות - - -
<איריס כהן-נגר: לחודש 17,000 שקל, משהו כזה?
<קריאה: זה לשלושה חודשים.
<עלמה: זו האשפוזית, דרך אגב, היחידה בארץ שמטפלת בנערות.
<עלמה: הפרופיל, כמו שרחל אמרה, אלה נערות שהן רב בעייתיות.
<עלמה: אנחנו רואים תוך כדי תהליך האיתור, מתחילות לעלות בעיות, גם של הנשירה, כמו שאמרנו, בעיות רפואיות, נפשיות, משפחתיות, סביבה חברתית מסכנת מאוד, פגיעות עצמיות, המון המון בעיות תוך כדי.
<עלמה: אנחנו מנסים לעשות איזה שהיא עבודה של אבחון כבר בתוך הרחוב ולראות מה הבעיה המרכזית, לא בהכרח הבעיה של השימוש כרגע היא הבעיה המרכזית, אלא היא מלווה לעוד בעיות אחרות.
<עלמה: במקרה שיש בעיה מרכזית אחרת אנחנו נפנה לגורם שמטפל באותה הבעיה, אבל יש גם מקרים שבאמת רואים כבר בשלב הזה נערות מאוד מאוד צעירות עם שימוש שהופך להיות מרכז הבעיה, החיים סובבים סביב השימוש במשך ימים, או כל היום, כמו שהם אומרים.
<עלמה: במקרים האלה כמובן יפנו ליחידה שלנו לטיפול.
<עלמה: חשוב מאוד לתת את הדגש של המאתרות.
<עלמה: בעבר לא היה לנו את ההחלטה הגורפת ששתי מאתרות תמיד יהיו בצוות, המאתרות שלנו נותנות מענה לא רק לשכונות שלהן, כי לכל מאתר יש את השכונה שלו, אלא גם נותנות באופן ספציפי מענה.
<עלמה: אם יצלצלו אלינו משכונה אחרת, או מהכרמל, המאתרות יעשו את העבודה באופן ספציפי ויגיעו, גם אם זה אומר כל שבוע להגיע לשכונה רק בשביל הנערה הם יגיעו כדי ליצור את הקשר.
<קריאה: גם החיבור לבתי הספר.
<עלמה: כן, יחידת האיתור פועלת על כל המסגרות מסביב ופונים אלינו יועצות, פונים עובדים סוציאליים, מורים.
<עלמה: אני גם מדריכת הורים ביחידה, אז הורים פונים ואומרים 'אני דואגת לבת שלי, אני מרגישה שמשהו קורה, ראיתי אותה ככה', הם מגיעים, כבר מקבלים הדרכה אצלנו ודרך הקשר איתם אנחנו מנסים להביא את הנערה לטיפול.
<רונית שריג: תודה, עלמה.
<רונית שריג: אני מזמינה את לימור שתספר.
<לימור בן דוד: שלום, אני לימור, אני ראש מדור טיפול בנפגעי סמים מבוגרים.
<לימור בן דוד: אני אדבר על המודל הטיפולי בנשים מכורות.
<לימור בן דוד: המודל לטיפול בנשים מכורות במסגרת היחידה נגזר ממודל שבנה השירות לטיפול בהתמכרויות, שהוא שם לעצמו כיעד מאוד מרכזי את פיתוח הטיפול בנשים מכורות והתאמתו לצרכים של הנשים.
<לימור בן דוד: כבר מספר שנים יש את פורום של טיפול בנשים שכל הזמן חושב כיצד לקדם את הטיפול בנשים.
<לימור בן דוד: אני חברה בפורום הזה.
<לימור בן דוד: אני אתן לכם כמה דוגמאות מאוד קצרות.
<לימור בן דוד: בשנת 2013 נכנס נספח לתע"ס שמאריך את משך הטיפול בנשים לארבע שנים, עד ארבע שנים, כאשר הטיפול בגברים נשאר עד שנתיים.
<לימור בן דוד: זה מתוך הבנה שטיפול בנשים הוא הרבה יותר מורכב, עם הרבה יותר קשיים, הגיוס לטיפול הוא הרבה יותר קשה ולכן נדרש יותר זמן להקדיש לטיפול באישה.
<לימור בן דוד: הדגש בטיפול בנשים הוא חיזור אינטנסיבי בכל שלבי הטיפול, הרבה סובלנות, הרבה סבלנות, דגש על כבוד והעצמה.
<לימור בן דוד: לא שאצל גברים לא, אבל עם נשים מי שעובד עם נשים מכורות מבין את המורכבות ועד כמה צריך להתייחס למרכיבים האלה.
<לימור בן דוד: תהליך הקבלה ליחידה.
<לימור בן דוד: נשים מתקבלות באופן מיידי, זאת אומרת גם אם יש תור המתנה ביחידה אישה לא תמתין לטיפול, אישה ישר תקבל מטפלת.
<לימור בן דוד: מאוד חשוב להדגיש, כחלק מהשינוי התפיסתי והחשיבתי של השירות להתמכרויות אישה תטפל באישה, אישה לא תהיה מטופלת על ידי גבר, אבל אישה יכולה לטפל בגברים.
<לימור בן דוד: אם היא מופנית אלינו דרך גורם טיפולי, הגורם הטיפולי מעביר לנו דוח אנחנו אפילו לא מעבירים אותה את שלב האינטייק הראשוני, היא ישר מקבלת עובדת סוציאלית שעושה איתה את כל תהליך האינטייק מתחילתו כדי ליצור את הקשר הראשוני, שיהיה פחות מאיים, שהיא לא תצטרך לעבור דרך כמה גורמים.
<לימור בן דוד: במידה שאין גורם מטפל, או גורם מטפל אחר, נוסף, אז היא עושה אינטייק, או אצל ראש המדור או אצל המדריכה ואז היא מקבלת עובדת סוציאלית.
<לימור בן דוד: כחלק מהסובלנות בטיפול וההבנה של הקשיים הכרוכים בהתגייסות של האישה לטיפול והתארגנות לגמילה אנחנו מאפשרים תהליך גיוס הרבה יותר ארוך מאשר של הגברים.
<לימור בן דוד: אצל גברים זה עד שלושה חודשים, אצל נשים זה עד חצי שנה.
<לימור בן דוד: הדגש בשלב הזה הוא להכין את המטופלת לשינוי העתידי גם ברמה האופרטיבית וגם ברמה הרגשית.
<לימור בן דוד: כמו כן גם טופס האינטייק לאישה הוא שונה מטופס האינטייק של הגברים וזה מתוך הבנה שיש שאלות ודברים אחרים שצריכים לשים עליהם את הדגש, גם באיסוף האינפורמציה.
<לימור בן דוד: ואז הגענו לשלב הטיפול.
<לימור בן דוד: בשלב הטיפול, לאחר שעשינו תהליך אבחון, מתקיימת ועדת אבחון, בה נקבעת התכנית הטיפולית, משתתפים בה כל הגורמים הרלוונטיים שמטפלים באישה וזאת מתוך חשיבה מערכתית שהטיפול הוא לא רק בבעיית ההתמכרות אלא הטיפול הוא משולב והוא כרוך בשאר המרכיבים.
<לימור בן דוד: אפשרויות הטיפול הן או הפניה למסגרת פנימייתית לגמילה, שזה בין שלושה שבועות לחודש, או המשך טיפול במסגרת פנימייתית, שזה קהילה טיפולית לנשים.
<לימור בן דוד: חשוב לציין שלרוב הנשים מאוד קשה להתגייס לטיפול בקהילה טיפולית, המחשבה של ללכת ולהיפרד לשנה פלוס זה משהו שמאוד קשה ליישם אותו, בעיקר לאמהות לילדים.
<לימור בן דוד: האפשרות הנוספת זה טיפול ביחידה עם אפשרות להשתלב במרכז יום, שצורי אחרי זה יפרט על מרכז היום.
<קריאה: בכל זאת, רק לסבר את האוזן, 90% מהנשים נשארות לטיפול ביחידה.
<לימור בן דוד: כן, רוב הנשים נשארות לטיפול ביחידה ואז האפשרות היא טיפול פרטני, קבוצתי ובדיקות שתן, או בשילוב עם טיפול במרכז יום.
תמר זנדברג: ואז הן עובדות?
<לימור בן דוד: הן יכולות גם להשתלב בעבודה, בוודאי.
<לימור בן דוד: זה תלוי, לכל אחת בונים את התכנית שמתאימה לה לפי המקום שהיא נמצאת בו.
<קריאה: שיקום תעסוקתי הוא חלק מתכנית טיפול.
<לימור בן דוד: הוא חלק מהתכנית, אני אפרט בהמשך.
<לימור בן דוד: בעבודה הפרטנית תכנית ההתערבות כוללת ראייה מערכתית של צרכי האישה, אם זה הדרכה הורית, טיפול משפחתי, שיקום תעסוקתי, עזרה והפניה לסיוע בדיור, טיפול רפואי נפשי, ביטוח לאומי, סיוע משפטי ועוד.
<לימור בן דוד: יש הרבה.
<לימור בן דוד: כמו כן אנחנו מתייחסים בטיפול למגוון הנושאים שהאישה מתמודדת איתם, החל מהפרידה מהסם, שזה הדבר הראשוני שצריך לעבוד עליו, עיבוד טראומות, הפרעות אכילה, יחסי תלות ואלימות, קשיים בהורות ועוד.
<לימור בן דוד: יש דגש בתהליך הטיפולי על ויסות רגשי, שזה משהו שמאוד קשה לנשים מכורות להתמודד איתו ורק חלקן מקבלות טיפול פסיכיאטרי.
<לימור בן דוד: העבודה נעשית בשיתוף פעולה עם גורמי הטיפול השונים בתוך היחידה ומחוצה לה וכוללת השתתפות בוועדות ומפגשים בכל הארץ.
<לימור בן דוד: זאת אומרת אם יש לנו אישה, לדוגמה, שנמצאת ביחידת אמהות בשבתאי לוי ובמקור היא מתל אביב, אנחנו ניסע לוועדת החלטה של המחלקה לשירותים חברתיים בתל אביב כי זה חלק מהתהליך הטיפולי.
<לימור בן דוד: מכיוון שהנשים המכורות סובלות ממגוון של בעיות בנוסף להתמכרות יש פעמים רבות מעידות וחזרה לשימוש בסמים ואלכוהול ומשברים אקוטיים כמו ניסיון אובדניים, אשפוזים פסיכיאטריים, פגיעות עצמיות, עזובה מינית, אירועי אלימות, הוצאת ילדים מהבית ועוד.
<לימור בן דוד: מה שמאוד משפיע על התהליך הטיפולי ביחידה ומאריך את הדרך לשיקום.
<לימור בן דוד: זאת אחת הסיבות שהשירות להתמכרויות הבין ששנתיים לא מספיק.
תמר זנדברג: לגבי הנושא של חזרה לשימוש, לצורך הטיפול כאן או במסגרות, יש לכם בטיפול נשים שהן בשימוש ואתן מנסות למזער אותו, להפחית אותו, למזער את הסיכון שלו?
<לימור בן דוד: כן, מגמה חדשה בשנים האחרונות.
<לימור בן דוד: בעבר זה היה דור ההרואין, בהרואין זה היה ניקיון טוטאלי וזהו.
<לימור בן דוד: עם השנים, שגם סוגי הסמים השתנו וגם גיל הנשים השתנה, עכשיו אנחנו רואים דור של יותר ויותר צעירות, השירות להתמכרויות הבין שאנחנו לא יכולים לדרוש ניקיון טוטאלי בכל המקרים.
<לימור בן דוד: הרבה פעמים זה מבריח מטיפול והמטרה היא לגייס אותן לטיפול.
<לימור בן דוד: אז המטרה הסופית בסופו של דבר היא באמת ניקיון, כי ברגע שאין ניקיון גם אין תפקוד ברוב המקרים, אבל המטרה היא למזער בהתחלה ואז לאט לאט להגיע לניקיון טוטאלי.
<לימור בן דוד: אישה שנמצאת בתהליך טיפולי עם הזמן מבינה שקשה לה לתפקד, אם היא מכורה היא לא תוכל לתפקד עם שימוש מזדמן, זה לא יישאר בגדר שימוש מזדמן, אבל אנחנו לא נסלק אותה מטיפול אם תהיה מעידה.
<לימור בן דוד: אנחנו נעבוד על המעידה, אנחנו נראה איך אפשר לעזור לה להתרומם מזה, איך אפשר למנוע מעידות עתידיות.
<לימור בן דוד: אנחנו לא זורקים מטיפול בגלל שימוש.
תמר זנדברג: מכיוון שאני מבינה שמדובר הרבה פעמים בנשים שמגיעות עם התמכרויות או עם שימוש באלכוהול ובחומרים, זה לא הרואין שזה גמילה פעם אחת, יש כאלה שמבחינתן היעד זה נגיד הפחתת שימוש, משימוש - - -
<קריאה: אם אנחנו רואים שזה לא ברמה התמכרותית, אלא זה ברמה שמדי פעם היא שותה או משתמשת בצורה שמזיקה לה והיא רוצה להגביר שליטה ולהפחית כמויות ושזה לא יפריע לה לתפקוד היומיומי אז אנחנו נלך איתה על הקו הזה.
<אהרון שבי: בקרוב גם נכניס את זה להגדרה מאוד ברורה לגבי הטיפול הקבוע באוכלוסיות כאלה שנמצאות ב - - - זה לא קיים עדיין, בהקשר הזה - - -
<נאג'י מטאנס: אבל בדרך כלל גם אם הן בתכנית הזאת הם דורשים את ההתערבות שלנו כפיקוח, לבחון יחד איתם את התכנית וגם לאשר אותה.
<מומי אלמוג: אבל זה, לדוגמה, זה צריך להיות טרום טיפול.
<מומי אלמוג: ברחוב, כשהנערות האלה נמצאות, הן לאו דווקא רוצות להגיע לחדר ולטיפול, הן רוצות להשתמש ואז צריך למזער את הנזקים.
<מומי אלמוג: או שהן משתמשות ברחוב וזה הקשר שהמדריך מאתר, המחזר, זה מאוד חשוב, ולהן מאוד קשה לבנות קבוצה ולהגדיר אותה סביב הטיפול כי הן עדיין לא הגיעו לפה.
<מומי אלמוג: זאת המשמעות הכי גדולה - - -
תמר זנדברג: הנשים שמגיעות אליכם מגיעות כתוצאה מאותם מאמצי איתור וחיזור שלכם, או מטעם חלופת מעצר או הפניה של משפחות או דברים כאלה, כמה זה יוזמה שלהן או כמה זה איתור שלכם?
<עלמה: ככל שהן צעירות יותר ככה זה יותר היוזמה שלנו.
תמר זנדברג: ובערך מבחינת היחסים?
<עלמה: נערות צעירות בדרך כלל לא פונות לטיפול, הן לא מבינות עדיין שזה משהו שיכול לעזור להן.
<עלמה: כמו שאמרתי, אנחנו נתחיל דרך הדברים שהם רוצים, נקבל את ההפניות מבחוץ, לפעמים אנחנו נבנה תכנית מאחורי הקלעים, כשהיא לא מודעת בכלל למה שקורה ולכל התכנונים, איך הדרך הכי נכונה להגיע לנערה הזאת, אם זה אצל החברה שלה ואם בכל דרך אפשרית כדי להגיע אליה ובכלל היא לא יודעת שאנחנו ככה מנסים להתקרב אליה.
יהודה גליק: איך אתם יודעים עליה?
<עלמה: אנחנו מתחילים לעשות.
<עלמה: אנחנו מקבלים פנייה בדרך כלל, אם זה נגיד יועצת שמודאגת, אמא, קצינת מבחן, מדריך נוער, תנועות נוער אפילו פונים אלינו לאחרונה.
יהודה גליק: יש לכם עובדות שיודעות ערבית?
יהודה גליק: יש פעילות בתוך הקהילה הערבית?
<עלמה: כן, בתוך היחידה יש דוברת - - -
<קריאה: יש עו"ס אתיופי, מאתר אתיופי, דוברת ערבית.
יהודה גליק: יש שיתוף פעולה עם ההנהגה של הקהילה הערבית?
<עלמה: יש שיתופי פעולה.
<עלמה: נכנסים לשכונות.
<לימור בן דוד: מכיוון שזמננו קצר אני רוצה להוסיף עוד כמה דברים קטנים.
<לימור בן דוד: הטיפול באישה הוא מאוד מאוד מורכב, האישה מאוד מורכבת ולכן גם הטיפול הוא מאוד מורכב וזה מעגלים.
<לימור בן דוד: זה כמו דלת מסתובבת.
<לימור בן דוד: מכיוון שכך תשומות הזמן המושקעות בטיפול באישה המכורה משולות לטיפול במספר דברים, את זה גם השירות להתמכרויות מתחיל להבין את זה, וחשוב לקחת את זה בחשבון, הן בבניית המודל הטיפולי וגם מבחינת התקצוב.
<לימור בן דוד: גם יש צורך בפסיכיאטרית שתשב פה ותיתן את המענים.
<לימור בן דוד: אני רוצה כמה מילים להגיד על הטיפול הקבוצתי.
<לימור בן דוד: הטיפול הקבוצתי בנשים מכורות מאפשר מרחב בטוח ותומך ומספק להן השתייכות לחברה.
<לימור בן דוד: חשוב להפריד את הטיפול בנשים וגם הקבוצות מופרדות כי חשוב שיהיה להם את המקום שלהם לבוא ולהתבטא ולא לשבת עם הגורם שמבחינתן הוא הגורם הפוגע ברוב המקרים.
<לימור בן דוד: אז יש לנו פה יום שמיועד לטיפול בנשים שמשתתפות בו נשים מכל היחידה וממרכז היום ודנים בו בכל הנושאים שבאמת רלוונטיים לטיפול באישה המכורה.
<לימור בן דוד: יש גם קבוצה פתוחה וגם קבוצות מובנות, סדנאות, כולל יוגה.
<לימור בן דוד: אני רוצה רק להגיד משהו לגבי הנשירה מטיפול.
<לימור בן דוד: נשים נושרות מטיפול באחוזים גבוהים.
<לימור בן דוד: בשנת 2015 נשרו 40% מקרב הנשים שמטופלות בכל היחידה, נשים וצעירות, ולנו יש קושי לעשות את הריצ'ינג אאוט אחרי, את החיזור אחרי, את המעקב.
<לימור בן דוד: על זה רונית בהמשך תדבר.
<צורי: אני צורי, עובד סוציאלי, אני מנהל את מרכז היום.
<צורי: אני יוצא מתוך הנחה שיודעים מה הוא מרכז יום.
<צורי: מרכז יום למכורים נקיים בחיפה נפתח לפני עשר שנים, בשנת 2006.
<צורי: עד סוף 2015 טופלו במרכז היום 325 מטופלים שמתוכם 21% נשים.
<קריאה: צורי, בכל זאת משפט מה זה מרכז יום?
<צורי: מרכז יום זה מסגרת טיפולית שיקומית שמתקיימת כמודל של עבודה, מיום ראשון עד יום חמישי, משעה שמונה עד השעה שלוש.
<צורי: הטיפול הוא על בסיס קבוצות, קבוצות קבוצות וממשיכים פרטנית אצל המטפלת ביחידה.
<צורי: בין שישה לתשעה חודשים גברים, בין תשעה חודשים לשנה לנשים.
<קריאה: וזה מרכז יום אזורי.
<צורי: מקבלים שתי ארוחות ביום, מקבלים טיפול טוב, מקבלים החזר נסיעות, ביטוח לאומי.
<צורי: רק תבואו.
<צורי: אז המרכז נפתח ב-2006, אנחנו מדברים על כ-40% מהמטופלים שסיימו בהצלחה, כשמתוכם 20% מהמסיימים אלה נשים.
<צורי: ב-2009 הפכנו למרכז יום אזורי, מרכז שפעל כמרכז משותף לגברים ונשים עד 2011.
<צורי: עם הזמן עלתה המודעות לכך שיש צורך בהתייחסות שונה ומותאמת לצרכים של הנשים המכורות.
<צורי: בשנת 2011 התחלנו ליישם תכנית ייחודית לנשים בתוך מרכז היום.
<צורי: בהתחלה התחלנו בקבוצות נפרדות וזה הלך וגדל, אז המשכנו ליומיים נפרדים, יום שני ורביעי, ואז התחברנו ליום הנשים שיש ביחידה והמטופלות מגיעות גם לשם.
<צורי: לאחרונה הפרדנו גם את רוב יום חמישי, כך שהיום יש סדנת העשרה עם מנחים חיצוניים שהיא משותפת וסבב סיכום ביום חמישי בצהריים כשכל השאר מתקיים בנפרד.
<צורי: עם השנים למדנו מה הן הסוגיות שדורשות התייחסות בטיפול בנשים להבדיל מטיפול בגברים.
<צורי: אנחנו מדברים על פניות לסידורים.
<צורי: כמחצית מהאמהות הן אמהות, בדרך כלל הן חד הוריות וזקוקות לגמישות יתר מהמסגרת, כדי שיוכלו גם להתמיד בטיפול ביחד עם האחריות וההתמודדות בטיפול בילדים, סידורים למשפחה, תחזוקת משק בית.
<צורי: אנחנו מדברים על מתן מענה לזמנים של חופשות במסגרות ובחגים, התייחסות לקשיים ספציפיים של נשים, שזה אומר מחסור ברשת חברתית תומכת, קשיים בתחום הכלכלי, העצמה אישית, מילוי שעות פנאי.
<צורי: למדנו שמסגרת שמטפלת בנשים צריכה להיות בעלת גמישות ויכולת הכלה גבוהה יותר מאשר מסגרת שמותאמת לגברים בלבד.
<צורי: כשאישה מגיעה לטיפול נורא קשה לגייס אותה, כשהיא מגיעה נורא קשה לשמר אותה.
<צורי: יש איזון מאוד מאוד עדין שצריך לעבוד עליו בין כמה הכלה, כמה הבנה וכמה גמישות ובאמת כמה גבולות וכמה דרישות.
<צורי: האיזון הזה חייב להיות מאוד אינדיבידואלי בין אישה לאישה, באיזה גיל היא, באיזה סוג היא השתמשה.
<צורי: דיברנו על נשים אלכוהוליסטיות שמגיעות עם תואר שני לעומת נשים צעירות שהשתמשו בהרואין עם חוקי עבריינות מאוד כבדים.
<צורי: אנחנו מדברים על כך שהמסלול צריך להיות מותאם אישית, גם הרקע שלה, הגיל שלה, המטרות.
<קריאה: ואנחנו מדברים על הרבה אמהות חד הוריות.
<צורי: כמובן, המטרות הטיפוליות מותאמות לכל אחת ואחת, בעצם מה שנקרא חליפת טיפול שמותאמת בהתאם ליכולות שלה ולמצב החיים שלה.
<צורי: אני רק רוצה לציין שאנחנו כיום, וזה יותר לבעלי הכסף פה, מקיימים שתי מסגרות טיפוליות כמעט נפרדות לחלוטין בתוך תקציב של מסגרת אחת.
<קריאה: ושעובדות איתך גם ז' ומרינה, העובדות הסוציאליות.
<צורי: בחלקי, זאת אומרת אנחנו בתקנים של מסגרת אחת, אבל אנחנו מקיימים שתי מסגרות, זאת באה לכמה שעות וזאת הולכת.
<קריאה: אנחנו נקיים על זה דיון.
<צורי: כדי להמשיך ולפתח את מרכז היום לנשים כמסגרת נפרדת יש צורך לתקציב לעוד צוות טיפולי, לסדנאות ולפעילויות בנפרד מגברים.
תמר זנדברג: רונית, איך את מסבירה את הפער הזה בין נשים לגברים?
תמר זנדברג: יש פה 20% נשים, נשים הן 50% מהאוכלוסייה.
<רונית שריג: בעיקרון, קודם כל התמכרות, אומרים שהיא מחלה יותר של גברים מאשר של נשים.
תמר זנדברג: את חושבת ככה, או שאת חושבת שזו בעיה של אבחון והבנת ההתנהלות הנשית?
<קריאה: יש 40% מהמכורים למכורות.
<רונית שריג: זה עדיין לא 51% שזה האחוז של הנשים באוכלוסייה, אז בכל זאת יותר גברים מכורים, ועדיין הפער הוא מאוד גדול, הרבה בגלל שהן לא עברייניות והן לא מזוהות על ידי המערכות, הרבה בגלל הפחד שלהן, אם הן אמהות, שלא יחשפו אותן וייקחו להן את הילדים והרבה בגלל שהן תלויות בבני זוג שטוב להם שהן מכורות, בני הזוג הרבה פעמים לא מאפשרים להן לבוא לטיפול.
<מירב: אני רוצה להוסיף משהו.
<מירב: קודם כל המוטיבציה של נשים היא הרבה יותר נמוכה משל גברים.
<מירב: בדרך כלל לגברים יש לאן לחזור, יש להם בית, יש להם אישה, יש להם ילדים והאישה תומכת.
<מירב: נשים, אין להן סיבה למה להיות נקיות בכלל, הן איבדו את הילדים שלהן, המשפחה ניתקה איתן את הקשר.
<מירב: אין להן בכלל למה לעבוד על ניקיון.
תמר זנדברג: כלומר מה שאתן בעצם מציפות לנו זה שפיתוח מסגרות ייעודיות לנשים שיענו על הצורך בעיקר המשפחתי מול הילדים שלהן, מול משפחת המוצא.
תמר זנדברג: זה הדבר שיכול לתת מענה לצורך שכיום קיים, אבל הוא מטופל.
<מירב: ונושא האיתור, למצוא אותן במקומות שבהם הן נמצאות.
<ז': אישה נמצאת הרבה פעמים, דיברו על פוסט טראומה, פוסט טראומה יוצר כאוס מאוד גדול.
<ז': הסם הוא סוג של תרופה והן מפחדות לוותר על זה.
<ז': צריך ללכת ביחד, לשכנע אותן ולעשות עבודה מאוד משמעותית.
<מירב: אני עוסקת בתחום של ההדרכה ההורית.
<מירב: אני רוצה לדבר על הילדה המכורה שהופכת בסופו של דבר להיות אמא.
<מירב: חצי מהמטופלות שלנו הן אמהות לילדים מתחת לגיל 18 שברוב המקרים עברו ילדות שרצופה בהזנחה, התעללות ונחשפו לכל סוגי הפגיעות האפשריות והן ייתנו מודל הורי פוגעני.
<מירב: יחד עם זאת הן כמהות, כמו כל הורה, להיות אמהות.
<מירב: כמו שאמרנו, הן מפחדות שיוציאו להן את הילדים מהבית, אבל הן נכשלות ברוב הפעמים וזה מין מעגל שמזין את עצמו.
<מירב: מצד אחד הילדים הם הגורם הראשון למוטיבציה להתנקות, מצד שני כשהן לא מצליחות הן חוזרות שוב לשימוש.
<מירב: מתוך החשיבה הזאת אנחנו מפעילים ביחידה כבר שמונה שנים תכנית להדרכת הורים, גם לגברים וגם לנשים.
<מירב: במסגרת התכנית אני נכנסת לבתים, פוגשת שם את המציאות שדיברו עליה לפניי.
<מירב: אני רואה שם הורים שהם הורים נרקיסיסטים, שלא מסוגלים לזהות את הצורך של הילדים שלהם, הורים שעוברים בקיצוניות ממקום של הזנחה למקום של פיצוי יתר, הורים שנמצאים ולא נמצאים וגם כשהם נמצאים הם לא לוקחים שום אחריות הורית.
<מירב: בנוסף אלה משפחות מאוד מאוד עניות שגרות באזורים שמשמרים את העוני, שמשמרים את העבריינות, הילדים האלה משוטטים ברחובות בגיל מאוד צעיר ולומדים קודים של עבריינות.
<מירב: אין להם מודעות או יכולת כלכלית לשלוח אותם לחוגים, העשרה, או כל מה שילד צריך.
יהודה גליק: זה נקודת המניעה.
יהודה גליק: כל מה שדובר פה היום וכל שלבי הטיפול היינו חוסכים גם הרבה כסף וגם הרבה עוגמת נפש והרבה כאב אם היה הרבה יותר דגש על פעילות המניעה.
<מירב: נכון, בגלל זה אמרתי הילדה המכורה.
<מירב: זה ממש מתחיל משם וזה שחזור בין דורי ואף אחד לא לוקח על זה את האחריות.
יהודה גליק: שיתופי פעולה עם משרד החינוך לא קיימים?
<מירב: לא.
<מירב: לא ברמה הזאת.
יהודה גליק: מנהלת האגף בקשר עם אגף החינוך?
<אילנה טרוק: לגמרי, אני מנהלת את גם את החינוך וגם את הרווחה.
<אילנה טרוק: יש שיתופי פעולה, יש ועדות - - -
<איתן גורני: יש מערך גדול ומפותח.
<אילנה טרוק: יש ועדות משותפות.
<אילנה טרוק: לראשונה השנה משרד הרווחה כתב את הדגשים איך הוועדות האלה צריכות להיראות, לראשונה משרד הרווחה לקח את הוועדות אליו.
<אילנה טרוק: תמיד הן היו ביוזמה של משרד החינוך שאכלס בתוכו את אנשי הרווחה.
<אילנה טרוק: זה במהלך מאוד מאוד יפה שקרה לפני ארבעה חודשים.
<איתן גורני: אני רוצה להוסיף.
<איתן גורני: הנושא של מניעה, בכלל, בכל קבוצות האוכלוסייה, הוא אחד מהנושאים העיקריים של הרשות למלחמה בסמים.
<איתן גורני: התחלת המניעה, כפי שהרשות בנתה ביחד עם משרד הרווחה, יחד עם משרד החינוך, יחד עם צה"ל, יחד עם - - - מתחיל מגיל הגן כאשר יש לנו תכנית לילדי גן, יום של תכלת.
תמר זנדברג: אנחנו קיימנו בוועדה לפני כמה שבועות דיון מיוחד על הנושאים האלה ובאמת הצגתם את כל הפעולות בצורה מאוד מפורטת, הפרוטוקול נמצא למי שרוצה לקרוא אותו.
תמר זנדברג: אני כן רוצה לומר שאני חושבת שחבר הכנסת יהודה גליק צודק בשאלה שלו, שמדברת על מניעה, לא באוכלוסייה הכללית ובבתי הספר באופן כללי.
תמר זנדברג: יש כאן אוכלוסיות בסיכון, בסיכון אפילו הייתי אומרת גבוה, לפתח את ההתמכרות כחלק ממערך מורכב.
תמר זנדברג: זה שנעשה תכניות לגן, פעילות עם חומרים ופרטיות וכל הדברים האלה, זה מאוד מאוד חשוב, אבל יש כאן אוכלוסייה בסיכון שהרווחה בשיתוף מערכת החינוך צריכה לעשות איתור בפינצטה על מנת לאתר את אותן משפחות.
תמר זנדברג: השאלה אם - - -
<רונית שריג: תנו לנו להציג את זה, זו נקודה חשובה וכאובה.
<קריאה: - - - אחרי הצהריים לתוך הבתים ואז יש רצף.
<קריאה: זה לא קיים.
<מירב: בדיוק.
<מירב: מה שקיים זה באמת ילדים שהולכים למועדונית, אבל בערב הם חוזרים לבתים האלה ובסופי שבוע הם בבתים האלה.
<מירב: כאן ההתערבות, כמו שאת אומרת, צריכה להיות מנקודת ראייה אחרת.
<קריאה: לא יודעת אם המודל שאפשר להעתיק זה אוטיסטים, אבל זה מאוד יקר.
<קריאה: שם יש סומכים בתוך הבתים.
<מירב: עוד מה שאנחנו עושים כאן, אני עושה כאן קבוצות הורות שחלקן מתמקדות בהורות וחלקן כבר במי אני כתוצאה מהמשפחה שאני מגיעה ממנה.
<מירב: השנה עשינו פעם ראשונה קבוצה ביחד עם מרכז הורים וילדים בית מיה, באבות ובנים, זה החוברות השמנות האלה שיש לכם.
<מירב: זה התוצר של הקבוצה, התוצר הכתוב של הקבוצה הזאת.
<מירב: באמת ראינו פעם ראשונה אבות שהיו במשך כמעט שנה שלמה פעם בשבוע עם הילדים שלהם, בשעה קבועה, בפעילות קבועה.
<מירב: אנחנו רוצים לעשות את זה גם לאמהות.
<מירב: ראינו איך הם מצליחים פתאום לקחת אחריות הורית.
<אילנה בן ליש: מה שמותר להדגיש שאם - - - שזה שירות לילד ולנוער - - - זאת התשתית.
<אילנה בן ליש: אנחנו משתמשים במרכזי ההורים והילדים כדי להיות שם למען - - - לתוך מרכז הילדים, שם הם מקבלים שירות ואת הייחודיות שלהם - - - במרכז קשר הורה שהוא לא - - - פוגש את הילד שלו בהשגחה.
תמר זנדברג: מרכזי ההורים והילדים, הם באים מהטיפול - - -
<מירב: אני גם אציין שעד לפני שלוש שנים הייתה לנו עוד תכנית, רק לילדים, תכנית טיפוחים, שפעלה בשיתוף עם מרכזי המתדון לשעבר ועם הרשות למלחמה בסמים.
<מירב: השתתפו בה כל שנה כ-30 ילדים שמכורים, שזו הייתה ההזדמנות היחידה שלהם, פעם בשבוע, שמישהו רואה אותם ולוקח אותם לפעילויות של תיאטרון, גני החיות, אין ספור פעולות ושיש להם קבוצה שהיא זהה להם, שיש להם עם מי לדבר, כי בחוץ יש עולם אחד ובתוך הבית יש עולם אחר.
<מירב: הקבוצה הזאת הסתיימה בגלל קטע תקציבי.
<מירב: אני סיימתי, אני רק רוצה להגיד שאנחנו בכל שנה נלחמים על התכנית הזאת, אני כל שנה מועמדת לפיטורים, אני פה כבר שמונה שנים, אין מה לעשות, אנחנו נלחמים, כי פשוט אין לה תקציב ייעודי.
<מירב: אני אשמח אם אפשר יהיה לעשות משהו בנידון.
<איתן גורני: העלינו מחשבה מסוימת.
<נאג'י מטאנס: התכנית הזאת היא תכנית שהתחילה במסגרת פיילוט של השירות בשיתוף עם הביטוח הלאומי והקרן למפעלים מיוחדים, היא רצה שלוש שנים בכמה מקומות בארץ, חיפה היו חלק מהפיילוט הזה, והם אימצו את התכנית והמשיכו להפעיל את זה בכל מיני גיוסי כספים וכל שנה אנחנו גם שותפים לגיוס הכספים שלהם על מנת שהתכנית הזאת תמשיך.
<נאג'י מטאנס: יש פה תשואות מאוד יפות.
<רונית שריג: אני רוצה להתייחס ליתרון הגדול ולכוח הגדול שלנו כיחידה שפועלת בקהילה וזה שיתופי הפעולה עם גופים שונים בקהילה.
<רונית שריג: אז כמו שהבנתם, הטיפול בנשים הוא רב בעייתי ורב מערכתי ואנחנו זקוקים להרבה שותפים ולכן אנחנו מוקפים בהרבה יחידות, הכחול זה היחידות של העירייה, הכתום זה משרדי ממשלה וגופים ממשלתיים והוורוד זה עמותות שפועלות בחיפה.
<רונית שריג: כולם עובדים איתנו בשיתוף פעולה.
<רונית שריג: אני בטוחה ששכחתי חלק.
<רונית שריג: מה שאני רוצה לציין זה שלאורך כל הטיפול בנשים אנחנו מתייחסים ורואים בנציגים של הגופים האלה כשותפים מלאים לטיפול.
<רונית שריג: כמו שלימור הזכירה קודם הם מוזמנים, כל מי שמעורב בטיפול באישה מוזמן לוועדת אבחון כדי שיהיה שותף בתכנון הטיפול של האישה.