GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מטופל: האישה שלי הרבה תמכה בי, הבינה אותי, אמא שלי כבר לא הייתה מביאה לי כסף לסמים, כבר לא היה לי כוח, כאילו הייתי ממש במיץ של הזבל, כמו שאומרים.
<מטופל: איכשהו, גם זה נושא שצריך לסדר, שכאילו אנשים לא מודעים למקומות כאלה, שיש דבר כזה, שמטפלים ואשפוזית.
<מטופל: נודע לי מחבר וחבר וחבר והגעתי לפה.
<מטופל: אחרי תהליכים ארוכים, אחרי חצי שנה, משהו כזה, התקבלתי לפה.
<מטופל: אספתי את עצמי, אני פה כבר 6-7 שנים, הפכתי להיות שף של בית מלון.
<מטופל: הגעתי למצב שאני עמוד התווך בבית, חזרתי להיות מהנתמך ל - - - המקום הזה חשוב לי, יש לי פה שגרה, אני מקבל טיפול, יש לי טיפול יסודי ואישי ממנהלת המרכז.
<מטופל: אני פה בשיחות קבועות.
<מטופל: יש אנשים שחזרו לסמים ולמצבים שהיו לפני, אחרי 10 שנים, 15 שנה ויותר.
<מטופל: אני מבין את ה - - - יש לי את הפחד הזה, אני שומר על זה.
<מטופל: חשוב לשמור, כמו שהיא אמרה, על השגרה, על לא לפזר אותנו, לא לתת לנו לחזור למצבים של קפיצות שהן חזקות בשבילנו נפשיות.
<מטופל: אני מרגיש שאני מאוד חזק היום, אבל אני לא יודע אם כולם כאלה.
<מטופל: חשוב לנו שהכול יישאר בשגרה, להשאיר אותנו ביחד, עם ההצלחות הקטנות של המקום, הצלחות גדולות אני קורא לזה.
תמר זנדברג: היום אתה בטיפול כל כמה זמן?
<מטופל: אני פעם בשבוע בא לפה, אני מתאם את העבודה שלי עם חופש יום אחד.
<מטופל: אני בא לפה ומבלה בערך חצי יום ככה, אני הולך, בא לכאן, מקבל את הטיפול, יש לי אחר כך שיחות ואחרי זה אני הולך הביתה, שגרה.
תמר זנדברג: כמה זמן זה ככה בשגרה הזאת?
<מטופל: אני כבר כמעט 7 שנים.
תמר זנדברג: ובהתחלה היית בא לכאן כל יום?
<מטופל: בהתחלה הייתי בא לכאן כל יום, הייתי עושה פה צרות, חבל לכם על הזמן.
<מטופל: באמת, ב-5 השנים האחרונות התגלגלתי למרים, לטיפול אישי, היום אני נחשב לאחת ההצלחות פה.
<מטופל: היה חשוב לי לבוא ולהגיד לכם את זה, שתדעו.
<מטופל: אני יכול להראות לכם תמונה מלפני, אתם לא תכירו אותי בכלל.
<מטופל: לי קוראים ג'.
<מטופל: אני גרוש פעמיים, 5 ילדים, אחרי ניסיון של 35 שנה בסמים קשים, עברתי דרך ארוכה בחושך של החיים, ראיתי הרבה דברים.
<מטופל: האמת, אני אגיד איך שהגעתי למקום הזה, לפני 7-8 שנים, אני כבר 8 שנים מטופל, החיים שלי השתנו מ-א' עד ת'.
<מטופל: ממש השתנו החיים שלי.
<מטופל: קודם כל היום לא הייתי בקשר עם אנשים, היום אני בקשר חזק עם הבנות שלי, עם גרושתי והבת שלי הבכורה התארסה ביום שישי - - -
תמר זנדברג: מזל טוב.
<מטופל: תודה רבה.
<מטופל: עמדתי מול אנשים ובכיתי.
<מטופל: אני אפילו מדבר לידכם ואני באמת מתרגש, שהגעתי למקום כזה.
<מטופל: עכשיו אני - - - למקום, אסיר תודה, במיוחד לצוות, במיוחד למיה, מרים.
<מטופל: אנשים לקחו אותי באופן פרטי, באופן אישי כזה טיפלו בי, ממש במסירות רבה.
<מטופל: אני באתי לפה שבר כלי, אפילו בגדים לא היה לי כמו שצריך.
<מטופל: לאט לאט הם לימדו אותי דרך חיים, איך לחזור לחברה, להתנהג לחברה, לכבד את החברה בחזרה.
<מטופל: אני באתי ממשפחה ממוצעת אבל נפלתי ישר לסמים, לפני שקיבלתי את החינוך, וזה הקשה עליי.
<מטופל: המשפחה והחברה סביבי כעסו עליי, לא יכולתי להתמודד עם הכעס אז הלכתי, המשכתי עוד ועוד בשימוש בסמים.
<מטופל: עד שלא יודע איזה קרן אור אמרה לי '
<מטופל: תבוא למקום הזה, תבוא למרכז, תנסה'.
<מטופל: באתי לפה, קיבלו אותי בידיים רחבות.
<מטופל: זה שונה לגמרי ממה שהכרתי.
<מטופל: ואז באמת הראו לי שישנה פה דרך שאתה יכול לקחת תרופה ולחיות את החיים, לחזור לחברה כמו שצריך.
<מטופל: אני באמת מתרגש כשאני מדבר על זה, כי אני נזכר, זה עושה לי עכשיו - - - זה שינה אותי, באמת שינה אותי, הביא אותי למקום טוב יותר.
<מטופל: היום אני עובד במסעדה עם אחי, אני והבת זוג חיים בנפרד, אבל אני יום יום עם הבנות שלי.
<מטופל: יש לי מחויבות ואחריות היום כלפי הילדים שלי ואני מטפל בהם באמת יום יום, אני עושה את הדברים האלה כמו שלימדו אותי פה.
<מטופל: ויש לי הרבה תודה ואסירות תודה, עוד פעם, למקום הזה, וחבל ש - - - חבל ש - - - אני אצא מפה אני לא יודע באמת מה אני אעשה, לאיפה אני אחזור.
תמר זנדברג: כמה זמן אתה מטופל פה?
<מטופל: 8 שנים.
תמר זנדברג: והיום אתה בא כל כמה זמן?
<מטופל: פעם בשבוע.
<מטופל: לאט לאט זה בהדרכה, יש לנו פה קבוצות, אני שייך לקבוצה פה ממש חשובה.
<מטופל: לפני 6 שנים התחלתי איתה.
<מטופל: לפני זה הייתה לי קבוצת מתחילים, שנתיים.
<מטופל: אני משתדל ואני רוצה את הניקיון, אני רוצה לחזור לחברה, אני רוצה להתנהג כמו שאתם מתנהגים.
<מטופל: אמרו לי כל הזמן, 'אתה סוג ב', סוג ג'.
<מטופל: ' נמאס לי מזה.
<מטופל: את האמת, עכשיו אני רואה את עצמי בגובה העיניים, אתם מתנהגים אליי כמו שצריך, אז אני עושה בדיוק כמוכם, אז זה עושה לי ממש טוב.
<מטופל: אני לא רוצה לחזור אחורה, באמת לא רוצה.
<מטופל: אני אשמח אם תוכלו באמת, משהו קטן, להשאיר אותי פה.
<מטופל: קשה לי לדבר, לאט לאט.
<מטופל: אנחנו יושבים פה ושומעים אותנו, מקשיבים - - - לקחת קופת חולים ולסגור אותו זה אותו דבר, זה בשבילנו קופת חולים.
<מטופל: אנחנו אנשים בוגרים, אני בכל אופן, המקום הזה הוא בית.
<מטופל: היה לי מחלת סרטן, באתי למקום הזה, אני גם כן חולה וגם להתמודד עם המחלה, בזכות המקום הזה ידעתי להתמודד עם מחלה ולא התמוטטתי, לא התרסקתי.
<מטופל: אנחנו חייבים את המקום.
<מטופל: אני מרגיש - - -אנחנו המטופלים - - - חייבים למקום הזה את החיים שלנו.
<מטופל: זה מה שיש לי לומר.
<מטופל: אני ו-ש' חברים מילדות, הוא יהודי ואני ערבי, אבל ממש מילדות, מגיל אפס.
תמר זנדברג: מאיפה אתם בארץ?
<מטופל: מיפו.
<מטופל: שנינו קיבלנו את המחלה, הוא עשו לו חור, אני קיבלתי את המחלה איך שהגעתי לפה, ופה עזרו לי להתמודד איתה.
<מטופל: את זה לא הספקתי לציין.
<מטופל: אני אחרי לא ניתוח, אבל עשיתי כימותרפיה וכל התרופות האלה בשביל לצאת מזה.
<מטופל: באמת.
<מטופל: לקח לי שלוש שנים, יצאתי ואני נקי, תודה לאל, קצת קשה לי בגרון, אבל זה בסדר.
תמר זנדברג: תודה לשניכם, באמת.
<מטופל: אפשר להוסיף משהו?
<מטופל: אני קצת מתרגש.
<מטופל: באמת אם אפשר, להעביר אותנו למרכז, אם אתם מעבירים אותו, למרכז שאנחנו נהיה ביחד.
<מטופל: לא להתערבב מחדש עם מרכזים אחרים, ששם יש מקומות שלא נעים להגיד.
<מטופל: למשל התחנה המרכזית, יש שם הרבה סמים ברחובות, יש - - - אם אפשר להשאיר אותנו גם כקבוצה, או למצוא לנו מקום אם אי אפשר כאן, ממש לעשות כל מאמץ ש - - -
<מטופל: על מה זה עובד הבניין הזה שצריך לקחת אותו?
<מטופל: אני לא מבין למה צריך לקחת את הבניין הזה.
תמר זנדברג: אנחנו גם מנסים לברר את זה.
<מרים ברקוביץ: כ', אולי תספר על עצמך, תספר מי אתה.
<מטופל: אני מטופל פה כבר 3 שנים, קם כל בוקר ובא שותה אדולן ועובד בחקלאות ביום ראשון.
<מרים ברקוביץ: בקבוצת הגינון.
<מטופל: גינון ואני נהנה מזה.
<מטופל: רציתי לדעת אם אפשר כל החמולה שיש פה, 400 איש, איפה אפשר לפזר אותם?
<מטופל: 400 איש יש פה, איפה אפשר לפזר אותם?
<מטופל: בתחנה המרכזית?
<מטופל: מבחינת סיכון אין סיכון למקום הזה, הבניין הזה יכול לעמוד עוד 10 שנים.
תמר זנדברג: אתה היום כל יום נמצא פה?
<מטופל: כן.
<מטופל: 3 שנים.
תמר זנדברג: ומאיפה אתה בארץ?
תמר זנדברג: ולפני זה איפה היית?
תמר זנדברג: לפני ה-3 שנים?
<מטופל: ביפו, נולדתי ביפו.
תמר זנדברג: לא, אבל כאילו היית בטיפול כלשהו?
<מטופל: כן, הייתי ברחובות, מחפש קוק, זה הטיפול.
<מטופל: המקום הזה שמר עליי, נתן לי את האדולן ונרגעתי ואני חי ככה.
<מטופל: עובד, טוחן חומוס בבוקר, יש לי זמן לעבודה והכול בסדר איתי.
<מטופל: לא מחפש, לא חומר ולא כלום, כסף יש לי בכיס, ברוך ה' הכול בסדר.
<אביבה וולף: הוא במקביל גם, אני רוצה להגיד שמאירה פה, הוא נמצא במעקב.
<אביבה וולף: מאירה היא האחות הראשית בפסיכיאטריה - - -
<מאירה עידן: במרכז לבריאות הנפש ביפו.
<אביבה וולף: בגלל עניין הפסיכיאטרי הוא גם נמצא שם בטיפול ובמעקב.
<אביבה וולף: במקביל הוא פה מקבל את הטיפול במתדון.
<אביבה וולף: נכון?
תמר זנדברג: רגע, אבל עכשיו המרכז הוא - - -
<מאירה עידן: המרכז מטפל בחלק הפסיכיאטרי ופה מטפלים - - -
תמר זנדברג: אבל הוא נשאר במשרד הבריאות?
<אביבה וולף: כן, כל המשרדים.
<מאירה עידן: אז הוא גם וגם.
<מטופל: אין על מה.
<מטופל: אין סיבה לקחת את המקום הזה, אני לא יודעת למה מפריע להם, לעירייה או משהו, הממונים על אלה שצריכים לקחת את המקום הזה.
<מטופל: אני לא רואה סיכון פה.
<מטופל: לפזר את האנשים סתם, אין סיבה לפזר אותם.
<מטופל: כולם מאוחדים פה, הכול בסדר, מי שעושה בעיה הם נותנים לו - - - הכול טוב, אנשים ממושמעים, הכול בסדר.
תמר זנדברג: א'.
<מטופל: אני רק רציתי להגיד שיש דבר כזה ב-12 צעדים, מקומות ובאים, ישנם נגיד אנשים מתחנה מרכזית, זה שווה שאתם שולחים אותם ל - - - כי המקום הזה זה נקודת - - - זה אותו דבר שאתם שולחים את כל המרכז ל - - - גם לפזר את המרכז, כאילו לשלוח את האנשים למרכזים שונים זה גם - - - חצי מהאנשים יחזרו להשתמש.
<מאירה עידן: אני רוצה להסביר מה הם מתכוונים, המטופלים.
<מאירה עידן: החשש שיסגרו את המרכז ואז יפזרו אותם והם מתכוונים גם מהמרפאה שברחוב הרכבת.
<מאירה עידן: יש פה חשש מאוד גדול, שיפזרו את המרכז.
<מאיר שרעבי: אני שומע את המטופלים ואני מאוד מבין את החשש שלהם לעבור לתחנה המרכזית.
<מאיר שרעבי: אני מעביר קבוצה פעם בשבוע שם, זה לשלוח אותם לשדה קרב.
<מאיר שרעבי: חוץ מזה, למרכז הזה יש 530 מטופלים, איפה יכניסו עוד 300?
<פאולה רושקה: זאת לא הכוונה.
<פאולה רושקה: אתם סתם נכנסים - - -
<מאיר שרעבי: לא יודע, הם דיברו על מעבר.
<מאיר שרעבי: זה מה שאני שומע פה, שהם רוצים להעביר אותם.
<מאיר שרעבי: אז אם לא, אז שיעבירו אותם, כמו שיוצא אסיר אחד מדלת לדלת, ככה את כל החבר'ה שפה שיעבירו מדלת לדלת למרכז שלהם.
<אביבה וולף: לאיזה דלת?
<מאיר שרעבי: לא, אם אם רוצים, לא לפזר אותם.
<מאיר שרעבי: כמו שנתתי דוגמה, כשאסיר יוצא מדלת לדלת.
<אביבה וולף: אחרי חודשים של חוסר ודאות זו התוצאה, שכולם ממציאים תיאוריות.
<אביבה וולף: זה מבחינתם חיים ומוות.
<מאיר שרעבי: נכון.
תמר זנדברג: בואו רגע, נקדיש את הכמה דקות אחרונות שנשארו לנו פה, לפני שנעבור למרכז השני, כי מבחינתנו בסיור הזה, במהלך הדברים, התגלו לנו שתי מטרות.
תמר זנדברג: אחת זה לעמוד על הבעייתיות שבתחלואה הכפולה ובטיפול ובשיטת הטיפול והצרכים, והשנייה זה אולי יותר מיידי, לא יודעת עד כמה זה מיידי, זה נושא המקום והמבנה.
תמר זנדברג: אז בואו נקדיש רגע, פאולה, מה המצב כרגע, מה הכוונה?
<פאולה רושקה: הכוונה זה לא לפזר את האנשים בכל המרכזים.
<פאולה רושקה: אנחנו רוצים לשמור את המרכז ואת המטופלים ביחד.
<פאולה רושקה: מאוד חשוב שתעבירו גם את המסר הזה למטופלים, כי חבל להכניס אותם ללחץ מיותר ולסטרס מיותר.
<פאולה רושקה: זה מאוד מאוד חשוב.
<פאולה רושקה: אנחנו מחפשים מקום אחר, זה לא כל כך פשוט, כי אין לנו עזרה בתחום הזה.
<פאולה רושקה: יצא RFI על ידי הדיור הממשלתי למקום אחר.
<קריאה: הדיור הממשלתי עוזר?
<קריאה: מהניסיון שלנו הרבה פעמים זה נתקע בדיור הממשלתי.
<פאולה רושקה: זה נתקע, כי גם ראשי העיר מתנגדים.
<פאולה רושקה: זה לא רק הדיור הממשלתי.
<פאולה רושקה: עד שמצאנו מקום - - -
<קריאה: אבל מבחינת הדיור הממשלתי הם עושים את המאמץ?
<פאולה רושקה: כן, אנחנו מנסים.
<מאיר שרעבי: פאולה, אז הם לא עוברים לתחנה המרכזית?
<מאיר שרעבי: כי אני הבנתי שהם עוברים.
<פאולה רושקה: מי אמר את זה?
<פאולה רושקה: אני רוצה להבין.
<פאולה רושקה: הם לא עוברים.
<פאולה רושקה: אני מקווה מאוד שנמצא מהר מקום חלופי.
תמר זנדברג: פאולה, עד היום, פה מדובר על הקצאת מבנה עירוני, משרד הבריאות משלם על זה כל השנים?
תמר זנדברג: משלם את שכר הדירה?
תמר זנדברג: או שזו הקצאה עירונית?
<אביבה וולף: יש דיונים סביב זה.
<אביבה וולף: הם היו אמורים לשלם ולא שילמו ושוב מדברים על זה.
<פאולה רושקה: רצינו לפני כמה שנים שיעבור חוק שמחייב כל - - -
<יואב בן ארצי: רשות שמעל 40,000 תושבים.
<פאולה רושקה: נכון, מעל, נדמה לי, 50,000, שתהיה להם אחריות.
<פאולה רושקה: אבל החוק הזה לא עבר.
תמר זנדברג: אחריות למה?
<פאולה רושקה: ל - - - זה לא עבר.
תמר זנדברג: בסדר, אני שמה את זה שנייה בצד.
תמר זנדברג: לעיריית תל אביב יש כמה וכמה, אפילו די הרבה הייתי אומרת, הקצאות של מבנים עירוניים לכל מיני מטרות, בכל מיני סוגים של חוזים, לכל מיני דברים, החל ממרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית ועד מרכזי אמנות ואינני יודעת מה.
תמר זנדברג: המקום הזה כבר קיים, החובה של רשויות מקומיות להקים ושל המדינה, כל הדברים האלה, זה חשוב מאוד, אין ספק.
תמר זנדברג: מקום שכבר קיים וכבר מתפקד והוא כולו ממשלתי, הוא כולו משרד הבריאות, למעט המבנה, בעצם האחריות היחידה העירונית זה רק המבנה וזה בעצם הדבר הכי משמעותי שספציפית עיריית תל אביב יכולה לתת, כי יש ברשותה של עיריית תל אביב ויש באחריותה מבנים ברחבי העיר והיא לא צריכה לתת, אין פה השתתפות רווחה, למעט שיתוף פעולה עם היחידות הקיימות - - -
<יואב בן ארצי: לא, זה - - -
תמר זנדברג: מאה אחוז, אבל הכוונה, הצוות הוא ממשלתי, הכול הוא ממשלתי.
תמר זנדברג: אז בעצם כל מה שנשאר לנו לעשות, במרכאות, זה למצוא את המבנה.
תמר זנדברג: כן, אנחנו יודעים שזה קשה, אבל אנחנו יודעים גם שאם ממש ממש רוצים אז זה אפשרי ולכן אחד הדברים שאנחנו נצא מהם מכאן, מהתחנה הזו, שהוועדה תפנה לראש העירייה, תספר לו על הביקור שלנו במקום ועל ההתרשמות שלנו מהטיפול כאן, שבאמת הוא ייחודי, ושמענו גם מהמטופלים וגם מהצוות עד כמה הוא משמעותי ואפילו הייתי אומרת קריטי למטופלים שנמצאים כאן ושאנחנו קודם כל מבקשים לשמוע מה המצב, איפה זה עומד מבחינת העירייה, איך היא רואה את המבנה הזה ואת העתיד שלו ומה המחויבות של העירייה להקצות מבנה חלופי.
תמר זנדברג: הקצאה עירונית חלופית, זה משהו מאוד קונקרטי ומאוד נקודתי, ואפילו הייתי אומרת לא בשמים.
<אילן כץ: אני רוצה שהוועדה תבקר במרכז ברחוב הרכבת.
<אילן כץ: זו דוגמה של מה שאנחנו צריכים.
<אילן כץ: כשלעירייה היה עניין להוציא את האנשים משדרות ירושלים אז העירייה נרתמה, מצאה פרויקטור ויחד כולנו חיפשנו ומצאנו.
<אילן כץ: לא במילים, מצאנו מקום שיש בו שלוש קומות, לקחנו בניין שלם, שכרנו אותו, לא קנינו אותו, שכרנו אותו, שיפצנו אותו בכספים משותפים של כולם והקמנו שם שתי מרפאות עם מועדון באמצע.
<אילן כץ: כלומר זה לא בלתי אפשרי, לא חייבים להתחיל למצוא מקום ולבנות בניין.
<אילן כץ: זה יכול להיות גם במקום קצת יותר מרוחק מהמרכז, אבל זה חייב להיות מקום שקל יהיה להגיע אליו בתחבורה ציבורית.
<אילן כץ: זה הכול.
<יואב בן ארצי: אני רק רוצה בכל זאת לומר, קודם כל אני באמת עובד עם נפגעי סמים כבר 25 שנים ואני מכיר את החשיבות של המקום ואני יודע שיש כאן צוות נפלא שעושה עבודה נהדרת, וכמי שאחראי על דיירי רחוב אני מאוד נהנה משיתופי הפעולה.
<יואב בן ארצי: יחד עם זאת אני חייב לשים את המציאות על השולחן.
<יואב בן ארצי: איתן, אני לא יודע אם אתה יודע, אני מקבל מכתבים, כמעט נאצה, מתושבי ועד שכונת נווה שאנן על זה שמהיום למחר רוצים שנפנה את המקום גם ברחוב הרכבת 36.
<פאולה רושקה: כן, כולנו מקבלים מכתבים.
<יואב בן ארצי: מה שאני רוצה לומר, שיכול להיות שלעירייה יש מתקנים, יש תופעה שנקראת נימבי, שמאוד מאוד לא מאפשרת לקיים את המקומות האלה, לצערי הרב.
<יואב בן ארצי: אני גר בפלורנטין, ברחוב הקישון, מבחינתי שהמקום יהיה ברחוב הקישון, לא אגיד את המספר, לידי.
<יואב בן ארצי: אוקיי?
<יואב בן ארצי: זאת תפיסת העולם שלי.
<יואב בן ארצי: אבל בעיר יש תושבים אחרים טיפה ויש התנגדויות ולחפש מקום זאת לא השאלה וזה לא העניין, אלא למקם אותו ושלא תהיה התנגדות, זה הסיפור היותר קשה.
תמר זנדברג: מהרטה, בבקשה.
<מהרטה ברוך רון: באמת ראשית אני רוצה להגיד תודה למטופלים שחלקו איתנו את החוויה המאוד מעוררת השראה שלהם בניסיון לצאת ממקום מאוד קשה ולהתגבר ולהתחיל חיים נקיים.
<מהרטה ברוך רון: אז קודם כל באמת תודה רבה.
<מהרטה ברוך רון: אנחנו גם בשיחה הבנו את החשיבות של הקשר בין המטופלים לבין המטפלים וזה שזה מקום שהם יודעים שהוא נמצא שם בשבילם, שיש צוות שהם פוגשים אותו וההמשכיות היא מאוד חשובה.
<מהרטה ברוך רון: זה מסר שעבר מאוד חזק בדברים של המטופלים.
<מהרטה ברוך רון: מצד שני אני מרגישה איזה שהוא לחץ מצד המטופלים על זה שהולכים לפזר אותם.
<מהרטה ברוך רון: אני חושבת שזה מכניס אותם למצב נפשי שאולי אנחנו לא רוצים שיקרה ואני הבנתי ממך שכן יש ניסיון לחפש מקום ושהמקום הזה יעבור כמו שהוא למקום חדש.
<מהרטה ברוך רון: כמו שיואב אמר, אני גם מבינה באמת, עיריית תל אביב עושה הרבה לטובת אוכלוסיות מאוד מיוחדות שמגיעות לעיר שלנו, כי העיר שלנו מטרופולין, וכמו שיש מיליון איש שיוצאים ונכנסים ועושים עסקים, כך גם העיר מושכת אליה אוכלוסיות מיוחדות כמו דרי רחוב, אנשים שעוסקים בזנות, מכורים וגם לעניין הזה העירייה נותנת מענה מאוד מאוד טוב.
<מהרטה ברוך רון: יואב יודע עד כמה אנחנו מחויבים לנושא הזה, אבל הנושא של מבנים בעיריית תל אביב זה המצרך הכי מבוקש שיש, לא רק לתחום הזה של רווחה, אלא בכלל.
<מהרטה ברוך רון: כל בן אדם שני שנכנס אליי ללשכה, הבקשה שלו בדרך כלל תסתיים, 'אנחנו צריכים מקום ל-'.
<מהרטה ברוך רון: זה מצרך יקר וקשה לתת אותו בנדיבות לכולם.
<מהרטה ברוך רון: מצד שני, יש מחויבות מצד העירייה.
<מהרטה ברוך רון: רק בשבוע שעבר פתחנו מרכז לנשים מכורות, 24/7.
<מהרטה ברוך רון: בשנה האחרונה נפתחו כל כך הרבה מרכזים לתחום הרווחה שאי אפשר להגיד שהעיר לא מתגייסת ולא עושה את כל המאמצים כדי לתת מקומות כאלה.
<מהרטה ברוך רון: אני אשמח לסייע במידת האפשר, לעזור לחפש מקום, לראות איך אנחנו יכולים כן לסייע לאנשים שנמצאים פה לקבל את הטיפול הזה שהוא כל כך חשוב להם, כל כך מציל אותם.
<מהרטה ברוך רון: איך אמר ג', כשמתייחסים אלינו טוב ומתייחסים אלינו כמו שצריך אנחנו מחזירים בחזרה.
<מהרטה ברוך רון: וזה בדיוק הסיפור.
<מהרטה ברוך רון: אני חושבת שאנחנו צריכים להתייחס טוב לאנשים האלה ולתת להם את הטיפול שהם צריכים כדי שהם ייתנו לנו בחזרה.
<מהרטה ברוך רון: אני מחויבת, אני גם אדבר עם ראש העיר ועם אורית, כדי לראות מה אפשר לעשות ואולי לשבת עם - - - אז תודה רבה לכם.
<מהרטה ברוך רון: לצערי אני אצטרך אחרי הסיבוב הזה לעזוב.
תמר זנדברג: תודה רבה, מהרטה.
תמר זנדברג: את הנציגה שלנו בעירייה.
תמר זנדברג: אנחנו סומכים עלייך.
<אביבה וולף: אני רוצה להגיד משפט אחד.
<אביבה וולף: כשהתייחסת לזה שהם בלחץ, זה בגלל שאולי אני לא הבנתי טוב ורק אני, אבל בכל ישיבות הגישור דובר על ה-1 ביולי שהמקום נסגר.
<אביבה וולף: אז יש לנו דד ליין, זה לא איזה משהו - - -
<מהרטה ברוך רון: אז אני אומרת, קודם כל המטרה שלנו כמובן זה להעביר אותם כקבוצה.
<אביבה וולף: זה הזמן הקצוב.
תמר זנדברג: המרפאה שפה צריכה לעבור למקום אחר.
תמר זנדברג: זאת העמדה שלנו, זה מה ש - - -
<אביבה וולף: אנחנו כבר יודעים ש - - -
<יהודה מורדי: צריך להוריד את העננה.
תמר זנדברג: רק אם תוכל להציג את עצמך.
<יהודה מורדי: אני יהודה מורדי, אני מאילת, הגעתי.
<יהודה מורדי: לא היו פקקים.
<יהודה מורדי: אני 20 שנה סגן ראש עיריית אילת ואני גם משמש 20 שנה בגמילה מסמים.
<יהודה מורדי: מה שקרה פה עכשיו זה לדעתי דבר מאוד מסוכן למטופלים.
<יהודה מורדי: יש להם איזה שהיא הרגשה שסוגרים את המקום.
<יהודה מורדי: זה כבר דבר מאוד מסוכן להם, מאוד.
<יהודה מורדי: הם כבר חושבים על מה הם עושים מחר ואיך הם חוזרים ואף אחד פה לא דיבר על הנזקים שהם עושים לחברה.
<יהודה מורדי: זה עניין של עיריית תל אביב, הנזקים שהם יעשו בחברה.
<יהודה מורדי: 300 איש, 50% מהם, אם ייצא לרחוב, הגניבות והשוד והפשעים שהם עושים, זה הדבר שצריך לדבר הכי הרבה כאן לרשות, זה העניין של הרשות.
<יהודה מורדי: לכן האינטרס של הרשות להוריד את העננה, זה אל"ף, ושתיים, לפתור את הבעיה במהירות.
<יהודה מורדי: אסור להשאיר אותם כך.
<שבי אהרון: אנחנו נמצאים באיזה שהיא דילמה בהתבוננות כאן.
<שבי אהרון: לכאורה אנחנו, משרד הרווחה, לא מעורבים במערך מרכזי המתדון וכולם של משרד הבריאות, יחד עם זאת לא פשוט מה שנוגע כאן בסוגיית המבנה ובכלל, כן יש איזה שהיא התעסקות מסוימת ראשונית באוכלוסיית סובוקסון שאנחנו מעורבים בה.
<שבי אהרון: במערכת או בהגדרות הוותיקות הוחלט שאוכלוסיית מתדון היא נטו של משרד הבריאות.
<שבי אהרון: מה כן הרווחה עושה?
<שבי אהרון: זה בעצם עבודה של המעטפת מסביב, צרכים משפחתיים, סוגיית הילדים, עבודה כזאת או אחרת.
<שבי אהרון: אני חושב שיחד עם זאת גם בסיטואציה שנוגעת למקום כאן, באמת צריכה להיות איזה שהיא התארגנות משולבת של התחומים, של המשרדים, לא היה ברור שיש דד ליין כל כך קרוב.
<שבי אהרון: אני חושב שצריך באיזה שהיא צורה להתייחס לזה ברמת רווחה.
<שבי אהרון: זהו, אני רק רוצה לציין שזה לא ראוי להישאר ככה, בהקשר הזה ש - - -
<אילן כץ: ורחוב הרכבת, אתם מעורבים.
<שבי אהרון: זהו, יש כאן כל מיני היבטים, אבל על פניו מבחינת ההגדרות של משרד הרווחה מתדון הוא לא בתוך הפיקוח.
תמר זנדברג: מההתרשמות שלנו, ואני חושבת שהמרפאה הזו, הבעיה שלה, באנו אולי בגלל מוטיבציה אחרת ומצאנו את עצמנו - - - לנו יש תפיסה שאם משהו לא מקולקל לא צריך לתקן אותו.
תמר זנדברג: כלומר יש פה אולי דברים שאפשר לשפר וזה, אבל בסך הכול המרפאה כאן היא דוגמה לדבר שעובד טוב, שהוא אולי למד לבד, אולי עם הזמן מצא את הדרך שלו, לא יודעת מה, אולי זה לא כתוב בספרים, אולי זה לא בהכשרות, אבל זה עובד וזה אולי אפילו יכול להוות דוגמה למקומות אחרים.
תמר זנדברג: דווקא מקום כזה הוא בדיוק מקום שצריך להעלות אותו על נס ולשמור אותו ואולי אפילו להרחיב אותו, ולא שיהיה עם חרב מעל הראש ובחוסר ודאות, שכמו שאנחנו רואים גם באופן נורא ברור מחלחל מהצוות למטופלים, וזה דבר טבעי, כי בסוף כולם בני אדם ואי אפשר לבוא עם חוסר ודאות וחוסר ידיעה מה יקרה עוד חודש או חצי שנה ולספק תחושה של יציבות וודאות.
תמר זנדברג: זה קשה.
<אפרים: לי קוראים אפי, אני עובד פה 18 שנה.
<אפרים: אני גם מכור נקי 28 שנים.
<אפרים: נולדתי פה.
<אפרים: זה כמו משפחה.
<אפרים: אני רוצה להגיד לכם, זה משפיע על הצוות.
<אפרים: זה משפיע מאוד, אנחנו באים כל בוקר ואי הוודאות מפריעה לנו הרבה ברמה המקצועית אפילו.
<אפרים: אני עובד כאן ואני עובד גם בתחלואה כפולה, בשני המקומות, ואני קם עם מחשבות של מה יהיה איתנו ומה יהיה איתנו.
<אפרים: זה לא קל.
<אפרים: פה עושים עבודת קודש, אחד אחד, ממש ככה.
<אפרים: לפי מה שאני שומע אותך, אני נמלא חלק באופטימיות מאוד גדולה וזה החלק החשוב שאני רואה.
<אפרים: אני אומר, אני שומע את כולם, וזה מרגיע קצת, אבל מה נשאר?
<אפרים: הזמן קצוב.
<אפרים: 4 חודשים.
תמר זנדברג: אנחנו בהחלט ניקח את זה על עצמנו יחד עם משרד הבריאות, בעיקר מול העירייה - - -
<מהרטה ברוך רון: גם הרווחה הציעה להשתלב.
<מהרטה ברוך רון: אני מניחה שבכוחות משותפים נוכל להשיג את זה.
תמר זנדברג: בהחלט, כן.
תמר זנדברג: אז כרגע הנושא של מציאת מקום חלופי הופך לראש סדר העדיפויות, על מנת שהמקום הזה יוכל לעבור כמו שהוא, עם כל הבעיות ועם כל האתגרים שברורים לנו.
<אפרים: זה גם מסייע למשפחות שלהם.
תמר זנדברג: תודה על התוספת הזו, גם המטופלים וגם השפעה היקפית, על המשפחות, על הקהילה.
תמר זנדברג: באמת לא ניתן לראות את המקום הזה נחרב או נסגר, אלא פשוט עובר כמו שהוא למקום אחר, למקום חלופי, שאולי יוכל לשפר את התנאים הפיזיים.
<מרים ברקוביץ: זה מה שחשוב, שהמבנה יהיה גדול יותר.
<מרים ברקוביץ: יש הרבה תכניות, אפשר לעשות פה דברים מאוד יפים, אנחנו חיים פה בצפיפות לא נורמלית.
תמר זנדברג: אביבה תגיד את ההמשך.
<אביבה וולף: אנחנו נמשיך ליחידה של התחלואה הכפולה.
<אביבה וולף: היא ממוקמת בבריאות הנפש, מרכז קהילתי יפו.
תמר זנדברג: תודה רבה ובהצלחה.
תמר זנדברג: (סיור)
<אביבה וולף: זה אנחנו חולקים גם עם אנוש אחרי הצהריים.
<אביבה וולף: המערך של המקום בנוי ככה שחלק מתחילים לעבוד מהצהריים עד הערב.
<אביבה וולף: אז יש לנו יומיים שאנחנו לא יכולים כי זה אנוש, אז אנחנו בלחץ.
<אביבה וולף: זה המקום.
<אביבה וולף: זו הכניסה.
<אביבה וולף: פה עושים הכול.
<אביבה וולף: אני אספר לכם למעלה.
<אביבה וולף: שימי לב, תראי.
<אביבה וולף: זה אפילו לא גבס.
תמר זנדברג: אל תגזימי, למה צריך לדחוף את הקירות?
<אביבה וולף: כי הדלת הזו, תסתכלי את הדלת.
תמר זנדברג: תיכנסי דרך הקיר.
תמר זנדברג: מה, אני לא מבינה.
<אביבה וולף: זה חדר הקירות.
<אביבה וולף: כל זה אנחנו חולקים עם אנוש.
<אביבה וולף: זה אנחנו מאלתרים.
<אביבה וולף: פה זה היה פעם פח גדול, מזל שהעירייה ביקשה שיוציאו, אז זה תחלואה כפולה.
<אביבה וולף: אני אעשה תקציר.
<אביבה וולף: עושים פה הרבה דברים.
<אביבה וולף: אני רוצה שתדברו עם מטופלים ונעלה, איפה אתם רוצים לשבת?
תמר זנדברג: אנחנו אורחים שלכם.
<אביבה וולף: אלה חלק מהמטופלים שלנו כאן
<אביבה וולף: ואחר כך אני אבקש אולי מדב ומזי, דב בוגר ומזי ממרכז היום.
<אביבה וולף: אז רותי, תציגי את עצמך.
<רותי: אני רותי, אני אחות במרכז יום, אני בין הראשונים שהתחלתי פה, הרבה שנים בתחום, התחלתי באשפוזית ועכשיו אני כאן.
<רותי: נורא כיף שהגעתם, לתת עזרה ותמיכה ומה שצריך.
תמר זנדברג: באיזה מקצוע את - - -
<רותי: התמכרויות, הרבה שנים, משנת 92'.
תמר זנדברג: כהתמחות?
תמר זנדברג: כאחות, אני מבינה, אבל התמחית בתחום ההתמכרות?
<רותי: כן, אבל בשנים האחרונות ראינו שיש את הסיפור של מחלת הנפש ואף אחד לא ידע להתמודד איתה ואביבה הרימה דגל, אנחנו שלחנו לאברבנאל, אברבנאל החזירו אלינו ואביבה באמת לקחה את זה על עצמה ויותר ויותר רואים כמה צריך את זה ואנחנו צריכים עזרה.
<רותי: שמחים שאתם פה ושתתנו לנו את זה.
<רותי: אביבה, עוד דבר קטן.
<רותי: שאני אפילו יוצאת פעם בשבוע ללוינסקי כדי לתת מענה לנשים ברחוב וכשצריכים עזרה אז אני פונה לאביבה או לענת ונשים שצריכות תרופות - - - בסמים או במחלות, ואפילו מפריעה להן באמצע הלילה או ביום, יואב יודע ורואה אותי שם, כדי לתת כמה שאפשר יותר מענה.
<רותי: זאת אומרת הכול ככה באוויר מנסים כמה שאפשר.
<ענת פליישמן: אני פסיכיאטרית, אני נמצאת ביחידה 3 שנים.
<ענת פליישמן: הייתי הסגנית של אביבה, עכשיו אני עוברת לנהל את המרפאה בפתח תקווה ואני ממשיכה לעשות את המרפאה של תחלואה כפולה.
תמר זנדברג: איזה מרפאה בפתח תקווה?
<ענת פליישמן: בריאות הנפש.
תמר זנדברג: לא תחלואה כפולה.
<ענת פליישמן: של משרד הבריאות.
<ענת פליישמן: אני אמשיך פעם בשבוע את המרפאה.
תמר זנדברג: מה זאת אומרת מרפאה לבריאות הנפש של משרד הבריאות?
<עידית סרגוסטי: המרפאות הממשלתיות נשארו מרפאות ממשלתיות, העובדים נשארו עובדי משרד הבריאות.
תמר זנדברג: בינתיים?
<עידית סרגוסטי: לא בינתיים, ממש לא בינתיים.
<עידית סרגוסטי: כהחלטה עקרונית, הם מוכרים שירותים לקופות החולים, כמו בתי החולים ממשלתיים.
<עידית סרגוסטי: הסטטוס שלהם הוא אותו סטטוס של בתי החולים.
תמר זנדברג: כלומר אתם ממשיכים לעשות את אותה עבודה, אבל בעצם דרך ההגעה של המטופלים וההתחייבויות זה כמו עכשיו בית חולים, טופס 17.
<ענת פליישמן: כן.
תמר זנדברג: ובמרפאות כאלה, באופן כללי, עוד לא התחלת לעשות, אבל ככלל, כאשת מקצוע, אלה מרפאות שנותנות מענה לתחלואה כפולה?
<ענת פליישמן: הייתי שם ביום חמישי, שלושת האנשים שראיתי, שלושתם היו עם תחלואה כפולה.
<ענת פליישמן: לא מתואר, לא מדווח, כי כבדרך הוא גם מעשן פעם בשבוע אצבע, כבדרך אגב, הוא לא חושב, נגיד, שזה יכול לעשות אותו פסיכוטי ואולי זו הסיבה שהוא עם פסיכוזה כרונית כבר 10 שנים.
<מאירה עידן: מגיעים עם תחלואה כפולה למרפאות, אבל אין ידע לטפל בהם.
<אביבה וולף: בואו נתחיל מזה שאין ידע לשאול את השאלות ובכלל לדעת אם יש איזה שהיא השפעה.
<אביבה וולף: המרפאות של בריאות הנפש, בריאות הנפש נטו, לא שייך לשום דבר שקשור בהתמכרויות.
<אביבה וולף: אנחנו התחלנו לעשות פה מרפאה עם ענת, עכשיו כשענת בפתח תקווה מן הסתם גם פתח תקווה תיכנס לעניינים של התחלואה הכפולה ולא רק הפסיכיאטריה, אבל באופן כללי אין את המענה הזה.
<אילן כץ: יש בתשאול, בין השאר, כששואלים, אין לנו מה להציע.
<אביבה וולף: יש לנו מה להציע, לא יודעים מה להציע.
תמר זנדברג: ואת ממשיכה לעבוד כאן
תמר זנדברג: כפסיכיאטרית שמכירה ומתמחית בתחום של תחלואה כפולה.
<ענת פליישמן: כן, צריך גם להכשיר צוותים שם בשביל לטפל בזה.
תמר זנדברג: מי עוד בצוות?
<אביבה וולף: מאהר עובד כאח אחראי אצלנו ביחידה.
<מאהר: אני פה מהתחלה, מהראשונים שהקמנו את המקום.
<מאהר: בהתחלה עבדתי גם באשפוזית עד שהיא נסגרה, גם עבדתי כ-10 שנים באיכילוב בטיפול נמרץ.
<מאהר: עשיתי שינוי ואנחנו פה.
תמר זנדברג: איזה סוג של מענה אתם נותנים פה?