GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גלית זמרן: מחכים שם שמונה חודשים.
תמר זנדברג: אז לאיפה אתם מפנים?
<גלית זמרן: לא מפנים.
<גלית זמרן: ממשיכים לחפש מקומות בקהילה, שיתחזקו אותו.
<גלית זמרן: מעצר בית, מרכז.
תמר זנדברג: איפה יש מרכזים?
<גלית זמרן: יש מרכזים בכל הערים.
מירב בן ארי: אבל אין התמחות של הסמים.
<גלית זמרן: זה מקרים שבגלל שיודעים שאין מקום, או שלא כולם ייכנסו, יש בעיה בסיסית.
<גלית זמרן: הרי זה וולונטרי, לבוא לכאן.
<גלית זמרן: הנער צריך להביע הסכמתו.
<גלית זמרן: שופט לא יכול להכריח אותו.
<גלית זמרן: ואז חצי מהם כאילו רוצים כדי להשתחרר מהמעצר.
תמר זנדברג: כלומר את אומרת לנו שיש עוד עשרות שהם או מראש הפתרון לא מתאים להם בגלל רצון של המשפחה, של הנער, שלהם, או את יודעת שהמצב הוא כזה שעד שהם יעברו את התהליך, כאילו באופן טבעי, במירכאות, זה לא עולה כאופציה, אלא יש חיפוש למסגרות אחרות.
תמר זנדברג: מהם המקרים שבהם את בכל זאת מתעקשת וכן פונה, ואותו נער או נערה נכנסים לתור של ה-12 הזה שפה מדובר עליו?
<גלית זמרן: זה בתיאום עם שירות מבחן, שהוא עיקר הגורמים שמתקשרים אתם, אבל המקרים הם מקרים שאת רואה שחוזר וחוזרת לבית המשפט עם עוד עבירות, הוא כבר נעצר, ומכחיש או לא מכחיש, אבל יש התחלה של ניצוץ שאת רואה שאולי יש סיכוי למלכישוע, וזה במקרים הקשים.
תמר זנדברג: כלומר לפה בכלל מנותבים מראש המקרים היותר קשים או החוזרים ונשנים.
<רונית הורביץ: האשפוזית שלנו היא חדשה – היא בת 5.5 שנים.
<רונית הורביץ: זה עוד לא נטמע במערכות הגדולות, שזאת אופציה.
<רונית הורביץ: ואני אומרת – אנחנו צריכים להיות האופציה, ולא לתת להם להתגלגל ברחובות ולעבור עוד עבירות.
<רונית הורביץ: <
תמר זנדברג: באנו עד פה כדי לראות גם את הנוף וגם את המקום, אז בואו נתכנס לעוד עשר דקות, נסיים את הסקירה, ואז נצא, בסדר?
<רונית הורביץ: בסדר.
<רונית הורביץ: הפעילות כאן מותאמת – יש פה פארק אתגרי, אחד היפים בארץ.
<רונית הורביץ: עושים פה פעילויות מותאמות לנוער.
<רונית הורביץ: יחידת הצעירים זה מגיל 18 עד 24.
<רונית הורביץ: מיועדת כרגע רק לגברים.
<רונית הורביץ: אין לנו כרגע מסלול לנשים עם פרופיל כמו שדיברתי.
<רונית הורביץ: גם פה ה-PRC עובד.
<רונית הורביץ: יחידת הבגירים – יש לנו מסלול נפרד – נשים, גברים, גיל 18 ומעלה.
תמר זנדברג: א', האם אתה יכול לאפיין את האוכלוסייה שמגיעה אליך – גיל ממוצע, רקע?
תמר זנדברג: שמענו הרבה מאוד על הנוער והצעירים.
תמר זנדברג: תוכל לתת אותה סקירה על המבוגרים?
א': זה יהיה מורכב, כי היום המעגל של הקהילה הוא הרבה יותר מגוון ממה שהיה לפני כמה שנים.
א': לפני כמה שנים היתה תמונה אחידה, של אוכלוסייה שמגיעה יותר מהשכבה הנמוכה.
א': היום זה מאוד מגוון.
א': נכנסים הרבה מאוד מטופלים, שבעבר לא היו נכנסים למסגרת טיפולית – מתוך סטיגמה, מתוך כל מיני.
א': זו קהילה גדולה, זה מאגר גדול.
א': זה 88 אנשים שנמצאים על ההר, ויש עוד 20 שנמצאים בהוסטלים.
א': כדי להגיע לכל אחד כזה, ראינו שצריך לחלק אותם לקבוצות קטנות, אז הם לששה מסלולים.
א': אחד המסלולים הוא נפרד לחלוטין – זו היחידה של הנשים.
א': יש שם צוות של נשים.
תמר זנדברג: כמה מבין ה-88, נשים?
א': יש לנו 18 נשים – 12 על ההר ועוד 6, שזה השלב המתקדם.
<אתי גונן: מה שאני רוצה לומר, שצריך לעשות תיקון בנושא של תקצוב הנשים.
<אתי גונן: כל אחזקת מערך לטיפול בנשים היא בעלויות שלה פי שלושה מאחזקת גבר, מהיבטים שונים.
תמר זנדברג: מאילו היבטים?
<אתי גונן: לאשה יש מורכבות כאמא.
תמר זנדברג: הילדים כאן?
<אתי גונן: לא, אבל צריך מערך שלם של מענים שלה- - -
<שורי שולב: עיקר העלות זה כוח אדם.
<אתי גונן: צריך לתת הרבה יותר מענים, אבל כשנטייל, ניגע בזה.
א': שאר חמשת המסלולים זה של הגברים, שחילקנו אותם בעיקר לפי שימוש ומאפיינים של הנשים.
א': יש לנו מסלול של אלכוהול, מסלול של חבר'ה שהגיעו דרך השב"ס.
א': לגבי זה אומר – בעבר חלק מהמטופלים היו- - - היום רוב המטופלים מגיעים בלי צו של בית משפט אלא מיוזמתם, ביוזמת בני משפחה, למי שיש.
תמר זנדברג: עצמאי זה כולל גם הפניה של רווחה בקהילה?
א': היום יש לנו 17 חבר'ה מתוך ה-88, שנמצאים מבית משפט.
א': זה מאבק מאוד גדול.
א': יש לנו מסלול של צעירים שמגיעים.
א': רובם מגיעים בחלופת מעצר.
א': יש לנו חבר'ה של מסלול שמגיעים מהסמים הטיפה יותר קלים, בלי עבירות פליליות.
א': יש שם מגוון של חבר'ה שבעבר לא היינו רואים אותם – חבר'ה בעלי מקצועות חופשיים שעבדו.
א': גם מבחינת המגוון – חבר'ה מקיבוצים, ממושבים.
א': יש בעיה – הם צריכים מקום להתנתק מהמשפחה.
א': בעבר לא היה מתאים שייכנסו, והיום אפשרנו את זה.
תמר זנדברג: ולאיזו תקופה הם מגיעים?
א': אצלנו הטיפול הוא שנה וחצי.
תמר זנדברג: כלומר כל אחד כזה, זה שנה וחצי?
<שורי שולב: ועוד חצי שנה בהוסטל.
תמר זנדברג: ומי שבא לפה, הוא במצב שגם הוא עצמו מוכן וצריך להתנתק מהמשפחה, מהעבודה לשנה וחצי?
א': זה תהליך.
א': בהתחלה רוב מי שמגיע לכאן, צריך חיזוקים.
א': אנחנו מראש שמים את זה על השולחן.
א': זה לא טיפול קצר יום.
א': מי שרוצה רק לעבור גמילה ולצאת – אנחנו לא מקבלים, כי אין לנו המנדט הזה.
א': זה לא כמו באשפוזית.
א': אחרי זה המשימה שלנו היא לעבוד אתם.
א': בדרך כלל אנחנו רואים שבאמת צריך את השנה וחצי האלה.
א': יש חלק שעושים קצת פחות – זה מסלול של בוגרי קהילות, כאלה שהיו כבר בקהילות טיפוליות שלוש-ארבע פעמים, נשארו נקיים תקופה משמעותית – לפעמים שנתיים, לפעמים חמש, לפעמים גם עשר, ונפלו בחזרה.
א': אז אנחנו לא עושים שוב את כל המעגל הזה, אלא עושים משהו הרבה יותר מובנה.
א': זה יכול להגיע לשמונה חודשים, עשרה חודשים.
תמר זנדברג: ולכם יש המתנה?
תמר זנדברג: יש מקום פנוי?
א': אנחנו עושים מאמץ מאוד גדול כדי למלא.
א': לעומת הנוער, שיש שם החוק מאוד חזק ואת המשפחה, בדרך כלל, אם יש, מאוד עוזרים.
א': אצלנו החבר'ה בדרך כלל נמצאים ברחוב.
א': יכול להיות שהם הגיעו לרחוב מהקיבוץ או מהשכונה – זה לא משנה, אבל הם נמצאים ברחוב, ויש הליך בירוקרטי שהם חייבים לעבור אותו – בדיקות רפואיות, כל מיני דברים, שאדם שנמצא תחת השפעת סמים, לעשות את כל המעגל הזה – הוא לא מקושר לרווחה או למשרד כזה או אחר, והמשפחה היא מאוד חלשה, לעשות את המהלך הזה, אפילו פיזית להגיע מתל-אביב למלכישוע – גדול עבורו.
א': אין לו הכוחות לזה.
א': ואז נאלצנו לעשות איזושהי יחידה, שאתי ושורי הרימו את זה יחד עם רונית, וזו יחידה שקוראים לה קלט זמין, כי הם זמינים.
א': מגיע מדריך, לוקח רכב, נוסע לתל-אביב, עושה עבודה עם הבן אדם.
א': אנחנו מנסים לחבר אותו לכל מיני גורמים.
א': מכניסים אותו לרכב, ומביאים אותו לכאן.
א': בדרך כלל כשמביאים בן אדם לכאן בימים הראשונים, הוא לא יודע בדיוק לאן הוא הגיע.
א': כמובן, יש רצון ראשוני.
א': כאן הוא שובר את הקריז, ומתחיל את התהליך.
א': היום רוב המטופלים שלנו מגיעים דרך זה.
מירב בן ארי: הבגירים שאתה מדבר עליהם זה 18- - -
א': קבוצת הגיל שלנו – 37.
תמר זנדברג: אצלך, בניגוד לקהילת הנוער, רובם הם תוצאה של האשפוזית?
תמר זנדברג: אם הם מכורים והם צריכים לשבור קריז, הם קודם כל באים אליך לאשפוזית לגמילה פיזית, ואחר כך הם עוברים אליך – הבנתי נכון?
<רונית הורביץ: לקהילת הנוער ולקהילת הצעירים עוברים מהאשפוזית.
<רונית הורביץ: למבוגרים לא היה לנו המענה, אז יצרנו מסגרת שנותנת- - -
תמר זנדברג: מה-88 האלה שנמצאים בקהילת הבוגרים, רובם עברו מגמילה פיזית, רפואית.
<נאג'י מטאנס: כן.
<נאג'י מטאנס: מבחינת תקופת הטיפול, צריך להבין שזה חלק מרצף של שירותים שניתנים בקהילה, ויש עוד מסגרות – למשל, בדרך יש מסגרת של ארבעה חודשים.
<נאג'י מטאנס: בקהילת הדרך.
קריאה: סוגרים את התוכנית הזאת.
תמר זנדברג: מה אחוז הנשירה אצלכם?
תמר זנדברג: האם קיים, במהלך הדרך, במהלך אותה שנה?
תמר זנדברג: ובגדול, אם נסתכל משנת 90' עד היום, יש דרך למדוד אחוזי הצלחה?
תמר זנדברג: כמה מאלה שעברו כאן הם היום – אני מניחה, שכמו שהוא אמר, יש כאלה שחוזרים אחרי עשר שנים או אחרי שנה.
<אתי גונן: מאחר שהמדידות בכל מסגרת שהיא הן שונות, אם כי כל קהילה מטפלת באנשים אחרים, הקו שמלכישוע בוחנת אותו הוא ניקיון מסמים ואלכוהול ותפקוד בעבודה.
<אתי גונן: אדם שתורם לחברה – קודם כל לעצמו ולחברה.
<אתי גונן: אנחנו אחת לשנה לאורך 25 שנים עושים פה טקסים, שאליהם מוזמנים כל הבוגרים לאורך כל השנים.
תמר זנדברג: כמה מכל הבוגרים- - -
<אתי גונן: אוריה, תגיד בבקשה על הנוער, על הנתונים המדויקים שלנו.
<אוריה גן: עשינו סקירה לפני כשנה וחצי בנוער, כל הבוגרים שלנו.
<אוריה גן: הנתונים הפתיעו אותנו – עניין אותו תפקוד והימנעות מעבריינות.
<אוריה גן: 77% או עבדו בעבודה מסודרת בשנה האחרונה, בשירות לאומי או צבא, ולא היו מעורבים בפעילות – זה כמה מאות.
תמר זנדברג: ואצלכם במבוגרים?
<אתי גונן: תזכרו שהנקודה הזאת של האנשים, שמבחינתנו, שותים אלכוהול אפילו פעם אחת ב-, לא נחשבים בוגרים, כלומר אנחנו סופרים את האנשים ללא סמים ואלכוהול, אפילו אם הם מתפקדים.
<אתי גונן: זה משהו שתמיד היה לנו קשה מאוד, כי האדם אומר לי: אני לומד, אני עושה, ואתם לא נותנים לי לבוא הנה.
<אתי גונן: מתוך המסיימים, שיש נשירה – שלושה חודשים ראשונים, שהיא הגבוהה ביותר, זה זמן הגמילה הנפשית מהסמים – מתוך המסיימים, שזה 68% מסך כל האנשים הנכנסים הנה- - -
תמר זנדברג: כלומר 68% מאלה שמתחילים, גם מסיימים.
<אתי גונן: נכון.
<אתי גונן: מתוכם 73% נקיים מסמים ואלכוהול.
<נעמה ניר: מתקיים אצלנו תהליך בתל-אביב פרויקט שנקרא בית משפט לסמים, שקיים יותר מעשור, אבל בשנה האחרונה קיבל טוויסט אמתי, כי אנחנו מאתרים אנשים – אנחנו מבינים, המיפוי העברייני, זה אדם שמתחיל לקנות מהסופר פארם, פולש למבנים, אחר כך פורץ לדירות או מבצע שודים.
<נעמה ניר: אנחנו מנסים לאתר את האנשים האלה לפני שהם מגיעים לנפילה הגדולה מבחינת הפרופיל העברייני שלהם, לבחור אותם בפינצטה במסגרת ההליך המקדמי בבית המשפט – זה נקרא אצלנו הליך מוקד, ולהפנות אותם למה שנקרא בית משפט לסמים – כל מיני קריטריונים.
<נעמה ניר: הנהלת בתי המשפט בתל-אביב – יש שופט מלמד, שלוקח את האנשים האלה, מבצע דיון מעקבי.
<נעמה ניר: כל שבוע הם מגיעים אליו לאולם, נכנס להם לקרביים, יש קצינת מבחן שעומדת שם ושומעת, ועוקבים אחרי האנשים האלה והמאמצים שלהם.
<נעמה ניר: המטרה, החזון – לספק להם מעטפת בתוך הקהילה – לא קהילה טיפולית, אלא שהם יסתובבו בינינו, ולתת להם מעטפת של עבודה, של מרכז יום, מעטפת שיקומית מכל הבחינות כדי לשמר אותם אצלנו בחברה.
<נעמה ניר: היא קיימת בתל-אביב, ויש שאיפה להגיע לכל רחבי הארץ.
<נעמה ניר: זה עובד בבגירים מתוך התפישה שאדם שמשתמש ומכור מצריך טיפול משפטי אחר – הדוק יותר.
<נעמה ניר: כשמגיע אדם, שמבצע עבירות, לפני שהוא מבצע את העבירות החמורות שמצריכות את המעצר שלו, בדרך כלל כדי להגן על הפרט, אנחנו מזהים שזה אדם על תהליך ההידרדרות.
<נעמה ניר: אנחנו אוספים את כל התיקים שלו.
<נעמה ניר: הם יכולים להיות לא מאוד חמורים – תיקי גניבה, למשל, מהלך של ניקוי שולחן, וכל התיקים שלו עוברים לשופט אחד.
<נעמה ניר: השופט הזה מקבל משירות המבחן דוח סוציאלי- - -
מירב בן ארי: השופט מפנה למלכישוע?
<נעמה ניר: הוא נותן המלצה, לאן לשלוח את האדם.
<רונית הורביץ: אגב, אנחנו היינו הפילוט של הפרויקט הזה עם השופטת- - - וא' היה הפרויקט הראשון שלה.
<רונית הורביץ: היא חיתנה אותו, וכל מה שצריך.
<רונית הורביץ: לכן הוא ישב כאן.
<נעמה ניר: היום אלה אנשים שהם לא עצורים.
<נעמה ניר: אנחנו מנסים לתפוס אותם לפני שהם עצורים.
<רונית הורביץ: אנחנו מברכים על זה, ומבקשים שיהיו עוד כמוהו.
<מיכל ויינשטיין אבירם: רק אגיד בהקשר של אחוזי הצלחה – זו שאלה מאוד גדולה, מה זו הצלחה, ואיך אנחנו בודקים את זה.
<מיכל ויינשטיין אבירם: אני חושבת שקהילת הצעירים היא מאוד מותאמת, וככל שאנחנו נותנים שירות יותר מותאם, יותר באמת ספציפי, אחוזי ההצלחה גבוהים יותר.
<מיכל ויינשטיין אבירם: באפיק – החבר'ה שלנו מגיעים לטיפול, מסיימים טיפול, ורובם הגדול משתלב בחברה – אוניברסיטה, תעסוקה.
<מיכל ויינשטיין אבירם: גם פה אנחנו עובדים המון על הנושא של לימודים, חינוך, חינוך לתעסוקה.
<מיכל ויינשטיין אבירם: אלה כלים שאחר כך אנשים יכולים להשתלב כאזרחים בחברה.
א': לגבי מה שאתי אמרה, אנחנו גם עוקבים אחרי כאלה שגם נושרים לפני הזמן, וגם כאלה שסיימו.
א': הם לא יכולים לעלות לפה, אבל הם מחזיקים במקום עבודה שנתיים או שלוש, וכן הם חזרו לחברה וכן פחות עבריינות – גם אחרי הדברים האלה אנחנו עוקבים ומסתכלים.
<רונית הורביץ: כל שנה מתקיים פה טקס בוגרים, בנפרד לכל הכיתות.
<רונית הורביץ: זה הפנינג מאוד מרגש.
<רונית הורביץ: גם לי, כאחת שעובדת פה המון שנים, כל שנה הטקס הזה מאוד מרגש.
<רונית הורביץ: אנשים באים עם המשפחות שלהם.
<רונית הורביץ: כל שנה, מי שמסיים, מקבל שרשרת מזהב עם הלוגו שלנו.
<רונית הורביץ: זו גאווה מאוד גדולה, עולים לבמה – טקס מאוד מרגש.
<רונית הורביץ: כל מי שנקי עשר שנים, נוטע עץ ביער הבוגרים שלנו.
<רונית הורביץ: שנה שעברה ציינו בטקס כל מי שעבר עשרים שנות ניקיון.
<רונית הורביץ: הם קיבלו מתנה שעון מאוד שווה, והיה מאוד מרגש.
<רונית הורביץ: זה שמירת הקשר שלנו עם הבוגרים שלו.
<רונית הורביץ: הם באים לפה.
<רונית הורביץ: הרבה מאוד מהם רואים בו בית.
<רונית הורביץ: חלק מתנתקים, אומרים: זה היה חלק בחיים שלי, ומבקשים: אל תשלחו לי הזמנה – שזה בסדר גמור, אבל חלק גדול רואים בזה בית, כשהם בצרה, או כשהם נתקלים בפרידה או במוות או במשבר בחיי הנישואים שלהם, הם יכולים לבוא לבקש עזרה.
<רונית הורביץ: הם באים לשבתות, לחגים חלקם.
<רונית הורביץ: אנחנו מנסים לפתח את נושא המחקר, שהוא חשוב.
<רונית הורביץ: יש לנו הרבה תוכניות.
<רונית הורביץ: זה המבנה החדש של האשפוזית – זה יהיה המבנה של ה-30.
<רונית הורביץ: עלתה פה נקודה – בגלל שהקהילות הן ממשרד הרווחה, יש המון בירוקרטיה, שעד שהם נכנסים לפה, צריך לבצע- - - וחלק נופלים שם.
<רונית הורביץ: לכן החלק העתידי של האשפוזית הוא גם אשפוזית לבוגרים, ושהקליטה פה תהיה יותר ישירה, בלי כל כך הרבה בירוקרטיה, כי את הבירוקרטיה אנחנו מסדרים פה תוך כדי השלב של האשפוזית.
<רונית הורביץ: יש לנו פה צוות שלנו.
<רונית הורביץ: הם עושים פה מסעות הישרדות.
<רונית הורביץ: זו תמונה מהארץ.
<רונית הורביץ: הם עושים במדבר, וזה ללמד אותם, מה קורה כשקשה, כשבחוסר אונים – איך אתמודד.
<רונית הורביץ: אחוז מאוד גבוה, כששואלים אותם בסוף הטיפול מה היה הדבר הכי משמעותי – הרבה מהם אומרים שההישרדות.
<רונית הורביץ: אחרי כל מה שעשינו, טיול ההישרדות לוקח את כל התהילה.
תמר זנדברג: תודה רבה על הסקירה.
תמר זנדברג: נעבור לסיור.
<רונית הורביץ: א' הוא המנהל של הקהילה מטעם החברים פה.
<רונית הורביץ: תראו את הנושא של הניהול העצמי של הקהילה.
<רונית הורביץ: בבקשה, תסביר בכמה מילים.
א': שלום, ברוכים הבאים.
תמר זנדברג: ברוכים הנמצאים.
א': בעיקרון, הקהילה עובדת עם פתקים כאלה, וברגע שהוא רואה שמישהו חורג, שעובר על חוקי הקהילה או שעושה משהו שמפריע לו מבחינת הערכים שלו, הוא רושם פתק דיווח.
א': פתק הדיווח עולה בהיררכיה, ומגיע אלינו.
א': לכל מטופל יש תיבה.
א': כל מטופל שהגיע אליו פתק, שמים לו בתיבה – כמובן, בשיקול דעת.
א': אם יש משהו חריג, זה עובר למדריכים.
תמר זנדברג: זה אנונימי?
א': למשל, שהוא לא מקבל סמכות ממי שמעליו בהיררכיה.
א': למשל, מישהו שמאחר.
א': יכול להיות, גם אם צחק על מישהו.
א': יש כל מיני גבולות שהם אישיים – שאני מרגיש שזה גבול, ויכול להיות שבשביל מישהו אחר, זה לא יהיה.
א': יש דברים שהם טכניים כמו איחורים, כמו קבלת סמכות.
תמר זנדברג: ואז שמים את אותה עבירה, במירכאות, שמי לאותו אדם, ומה קורה?
בשעה 16: אחר כך יושבים כל החברים יחד, בכל המסלולים – זה מחולק למסלולים.
בשעה 16: הוא מקריא את הטופס שלו, וכל החברים עוזרים לו.
בשעה 16: זה קורה כל יום.
תמר זנדברג: זה קורה הרבה?
א': כמו שאת רואה, כמעט לכולם יש פתקים.
תמר זנדברג: אז כל יום יושבים כל הקהילה יחד, והם מחליטים.
א': לא כל הקהילה.
א': עשרה אנשים.
תמר זנדברג: והם מחליטים יחד מה לעשות עם הפתקים של כל אחד מחברי המסלול שבאותו יום.
א': בדיוק.
מירב בן ארי: זה התאריך שהם התחילו?
א': ואז זה חוזר אלינו.
א': אנחנו גם כן מתייחסים, וזה עובר למדריכים.
א': בסופו של דבר התוצאות נרשמות פה על הלוח, אם זה תפקיד בשבת, או יכול להיות להעביר סמינר, כל מיני מטלות חינוכיות.
א': כך הקהילה מתנהלת, פחות או יותר.
<אתי גונן: ולמה צריך את כל זה?
א': אנחנו גם בתור בני אדם וגם בתור מכורים בפרט, קשה לנו לראות את עצמנו.
א': אנחנו צריכים עזרה של אנשים אחרים, שיראו אותנו.
א': אנחנו גם אנשים שיודעים לפרוץ את הגבולות, ואם יגידו לנו לעשו, לא נעשן.
א': אם יגידו לנו לא לעשן, נעשן.
א': ..
א': ואצלנו, אם אנחנו פורצים את הגבולות, אנחנו הולכים להשתמש בסמים, ואנשים נורמטיביים לא ילכו להשתמש בסמים.
א': יש פה שולחנות של חברים שעובדים פה.
א': זה מהווה טלפון סלולרי שלי.
א': אני יכול לשלוח מסרונים.
<אתי גונן: אין טלפונים.
<אתי גונן: אם יש משהו שאדם צריך לקחת החלטה, כשהוא בא לקהילה טיפולית, זה בזה שהוא יודע שהוא מפקיד בכספת את הנייד, כי זה היום בעייתי.
<אתי גונן: אם אני נותנת לך טלפון, מה קורה?
א': טלפון חכם – לא טוב בשבילי, כי אני מתמכר גם לזה די מהר – לאינטרנט, לפייסבוק.
תמר זנדברג: זה בגלל ההתמכרות עצמה, או בגלל היכולת, נגיד, דרך האינטרנט להשיג סמים או משהו כזה?
א': זו התמכרות בפני עצמה.
תמר זנדברג: את זה גם לנו יש...
א': אני בטבע שלי מגיע לתחתיות אחרות.
א': אני פה חמישה חודשים - - -
דובר: אני התחלתי להשתמש בגיל 18, כשהתגייסתי, בקנאביס.
דובר: תקופה קצרה לאחר מכן התחלתי לסחור בזה.
דובר: זה התגלגל עם המשטרה.
דובר: שלחו אותי למעצר בית.
דובר: שחררו אותי מהצבא.
דובר: פה אני שבועיים לשלושה חודשים, דרך בית משפט.
דובר: אחרי שלושה חודשים אחזור הביתה.
מירב בן ארי: הפתיע אותי, שהתחלת בגיל מאוחר מאוד יחסית.
מירב בן ארי: איפה למדת?
מירב בן ארי: זה תיכון מצוין.
דובר: לא ידעתי מה זה סמים לפני זה.
דובר: חייתי ב - - -.
דובר: כשהגעתי לצבא, הכירו לי את זה.
מירב בן ארי: זה נדיר, שנחשפת בגיל ממש מאוחר, והתחלת לסחור.
דובר: היו לי קשיים כספיים, והציעו לי לעבוד.
דובר ב': אני משתמש שלוש שנים.
דובר ב': אני רואה שזה לא טוב לי.
דובר ב': אני משתמש בגראס.
דובר ב': התחילו להיות לי בעיות בלימודים – לא למדתי, ואז התחילו לי בעיות במשפחה.
דובר ב': הייתי עושה שטויות.
דובר ב': אז באתי לפה.
דובר ב': אני אמור להיות פה שלושה חודשים, בלי חלופת מעצר, בלי כלום.
דובר ב': פה אני שבוע וקצת.
תמר זנדברג: אתה החלטת?
תמר זנדברג: עם המשפחה חשבת?
דובר ב': למדתי במרכז יום.
דובר ב': לא הצלחתי להפסיק שם.
דובר ב': אמרו לי: תבוא לפה, תעשה שלושה חודשים, ותחזור אלינו.
דובר ב': זה מה שאני עושה.
מירב בן ארי: אצלו זה חלופת מעצר, ואצלך – לא, כלומר זה וולונטרי.
מירב בן ארי: אתה רצית לבוא.
דובר ב': אני רציתי.
דובר ב': אמא עודדה את זה.
דובר ב': מרכז היום – עוד יותר.
תמר זנדברג: איפה הוא?
דובר ב': באיתמר.
מירב בן ארי: אנחנו יודעים שהרצון שלכם מאוד חשוב, להצליח בתהליך, אבל אצלך זה היה במקום אחר ממנו.
מירב בן ארי: היו לך גם הסתבכויות עם החוק בעקבות השימוש שלך?
דובר: אין לי תיק, רישום פלילי או משהו שקשור למשטרה, אבל אני ראיתי שזה מתקרב מאוד.
דובר: הייתי ממש קרוב.
דובר: עשיתי שטויות של תיקים.
דובר: הייתי צריך לעצור את זה.
דובר: במרכז יום היו לימודים.
דובר: יש 12 שנות לימוד, יש לי בגרויות.
תמר זנדברג: מאיזה גיל היית שם?
דובר: 16.
תמר זנדברג: איפה למדת לפני כן?
דובר: בהרבה בתי ספר.
מירב בן ארי: איפה נחשפת לסמים?
מירב בן ארי: איך זה קרה?
דובר ב': נחשפתי בגיל מאוד מוקדם.
דובר ב': גם אבא שלי מכור נקי, 12 שנה, אז תמיד היתה לי הרתיעה הזאת.
דובר ב': מגיל 13, 14 ראיתי את זה.
דובר ב': היו עושים לידי.
דובר ב': אף פעם לא היה לי הרצון לגעת בזה, עד שפעם ראשונה – מגיל 15.
דובר ג': אני מעשן שנתיים וחצי, מגיל 15.5.
דובר ג': בגיל הזה נפלטתי מהמסגרות – לא יכולתי להחזיק יותר משלושה חודשים בבתי ספר.
דובר ג': לא יכולתי לעשות יום עבודה נורמלי.
דובר ג': נפלטתי מעבודות.
דובר ג': גונב דברים כמו רכבים, עושה שטויות.
דובר ג': לא ידעתי מה אני עושה, הייתי בהשפעה.
תמר זנדברג: במה השתמשת?
דובר ג': בגראס.
תמר זנדברג: כולכם השתמשתם בגראס?
תמר זנדברג: בעישון בעיקר?
דובר ג': יש דברים נלווים, אבל בעיקר הגראס.
תמר זנדברג: מה נלווה?
דובר ג': חשיש, קריסטל מת'.
מירב בן ארי: אמרת שאתה מ - - -.
מירב בן ארי: מה גורם לילד בן 15- - -
דובר ג': דודים וסבא שלי מעשנים.
דובר ג': זה התחיל יותר מחברים בפנימייה.
דובר ג': בהתחלה לא ידעתי שמעשנים שם, ואתה מתחיל לראות איך חברים שלך חוזרים בלילה – אתה מדבר אתם, והם לא כמו שדיברת אתם בבוקר.
דובר ג': ואז הם קוראים לך פעם אחת ליציאה.
מירב בן ארי: היו לך גם הסתבכויות עם החוק בעקבות השימוש?
דובר ג': כן.
דובר ג': הגעתי למצב של להרים סכין על אבא שלי.
דובר ג': הרבה דברים.
תמר זנדברג: איך הגעת לפה?
דובר ג': מרצון עצמי.
תמר זנדברג: וכמה זמן אתה פה?
דובר ג': כבר פעם שנייה.
דובר ג': עכשיו 3.5 שנים.
תמר זנדברג: אתה גם לשלושה חודשים?
דובר ג': זה לפי מה שאני אחליט.
דובר ג': היום אמרו לי שאני יכול לרדת לשלב הבא.
דובר ג': אני עדיין מתלבט.
מירב בן ארי: כשהוא בא פעם שנייה, הוא שוב באשפוזית?
דובר: כי הוא השתמש בחוץ, אז הוא צריך לעבור את התהליך מחדש.
דובר: אי-אפשר להוריד לקהילה אדם שעדיין יש לו תסמונת גמילה.
דובר: אז עוברים שם את התסמונת, מאזנים אותם, רואים מה גורם לנפילה, למרות שהדברים קורים הרבה לפני כן.
דובר: נותנים לו עוד קצת כלים, והוא יורד לכאן, למים עמוקים יותר.
<אתי גונן: תודה רבה.
<אתי גונן: סליחה שטרטרנו לכם את היום.
דובר: העיפו אותי בגלל זה.
<קרן רוט-איטח: הפנימייה ידעה על הבעיה?
דובר: בפנימייה, מתוך 60 תלמידים שהיו שם, 40 היו מעשנים - - -
מירב בן ארי: אילו כלים יש היום לבית ספר להתמודד עם תופעת ילדים מכורים?
מירב בן ארי: שיהיה להם הצלחה, וחיים טובים.
ת': שלום, אני פה עוד מעט שמונה חודשים.
ת': אני מירושלים.
ת': אני בן 16.
ל': אני מאשדוד.
ל': נמצא בקהילה כאן עשרה חודשים.
תמר זנדברג: היית לפני כן באשפוזית כאן?
<קרן רוט-איטח: איפה למדת באשדוד?
ל': ב - - -.
ת': בעצם כל הקהילה פה זה לפי היררכיה.
ת': יש סגנים, שסגן זה נער מתקדם – זה הולך לפי שלבים, כל ההתקדמות פה.
ת': פה זה חדר שרק סגנים יכולים להיכנס אליו.
ת': אני, למשל, נקרא איש צוות.
ת': אנשי צוות לא יכולים להתקרב לחדר הזה.
ת': פה זה המועדון.
ת': יש לנו קבוצות – כמה פעמים ביום, כל מיני סוגים של קבוצות.
ת': בעצם רוב היום אנחנו נמצאים פה בשטח.
ת': שם למעלה זה חדר האוכל.
ת': שם אנחנו לומדים – הכיתות.
ת': בדרך כלל זה מ-08:00 עד 13:00.
ת': היום אנחנו בסוג של חופש, אז אנחנו עובדים במקום זה, מ-08:00 עד 11:00.
תמר זנדברג: במה עובדים?
ת': יש לנו חממה, שאנחנו עובדים בה.
ת': אנחנו גם קוטפים כל מיני דברים.
ת': שם זה כמו נגרייה קטנה – בונים שולחנות, למשל.
ת': יש הכוורת הזאת, עם השמות.
ת': יש הגבולות האלה, וכל נער מחויב להציג את הגבולות האלה.
ת': אם, למשל, דיברתי בנוהל שתיקה, חרגתי – כלומר עשיתי משהו שהוא אסור, לפי המקום.
ת': נוהל שתיקה – אסור לדבר.
ת': זה יכול להיות נוהל שתיקה שלוש שעות, שעתיים, כמה דקות.
ת': הוא רושם עליי את החריגה.
תמר זנדברג: נוהל שתיקה זה עונש?
ת': יש יותר מדי רעש, למשל.
תמר זנדברג: מי מחליט על זה?
ת': הסגנים.
ת': לכל סגן בית.
ת': רק נער שהוא שלב ב', הוא יכול להיות סגן.
ת': יש שלושה בתים.
ת': לכל בית יש סגן משלו.
ת': סגן זה תפקיד של חודש וחצי, ואז מחליפים.
ת': הוא אחראי – כל החריגות שאני רושם – נגיד, אני רשמתי חריגה עליו, אז יש לו תיבה, שאני זורק לתיבה שלו, וכל יום בצהריים הסגן של הבית שלו נכנס, ומוציא את כל החריגות של הבית שלו, את כל הגבולות שהציבו על הבית שלו, רושם את זה על דפי ממו קטנים, ואז בעצם בקיר הזה בצהריים הסגן שלי שולח אותי לקיר.
ת': אני הולך עם ידיים מאחורי הגב, אסור לי לדבר, אסור לי לצחוק, אסור לי להגיב – שום דבר.
ת': פשוט לעמוד ישר.
ת': כל החריגות שהגיעו אליי, כל מה שהציבו עליי – הוא מקריא הכול.
ת': כל מה שהגיע עליי, לפני כולם.
ת': הוא הסגן בא עם עוד נער.
ת': בסוף הוא נותן לי תוצאה, שיכול להיות שלוש נוהל שתיקה.
ת': יש כל מיני תוצאות.
ת': זה הקיר.
ת': בו אסור לגעת.
ת': אסור להישען אליו.
ת': אסור להתקרב לאזור שלו.
ת': צריך לשמור ממנו מרחק.
ת': גם הספסל הזה פה – אסור לשבת עליו, אסור לגעת בו, לא ללכת יותר מדי צמוד אליו.
ת': כל נער שקצת מפוזר, מתווכח עם סגנים, עושה קצת רעש או יותר מדי בלגאנים – זה עצירת התנהגות.
ת': כאילו שולחים את אותו נער לספסל, הוא עוצר הכול, ועומד שם כמה דקות.
דובר: אני סיימתי כיתה י'.
דובר: אם הייתי בחוץ, הייתי בכיתה י"א.
דובר: השתמשתי בחשיש.
תמר זנדברג: כל שעה אחרי האוכל אתה מוציא את הפתקים של הבית שלך.
<אתי גונן: תוכל להדגים ניעור על היושבת-ראש, למשל?
ת': תמר, את לא מסודרת בכלל.
ת': גם בחדר, בכל מקום את מאוד מבולגנת.
ת': זה יכול להוביל אותך לכל מיני מקומות שבחיים שלך, בכללי, שזה יפגע בך בסדר שלך עם עצמך, בהיגיינה שלך.
ת': זה יכול להוביל אותך למקומות לא הכי טובים.
ת': אני רוצה לומר לך – נסי יותר לשמור על הסדר, פחות לבלגן ולעשות דברים שבסופו של דבר יפגעו בך ובחברה שלך ובסביבה שאת נמצאת בה.
ת': גם מסתכלים עליך בעין אחרת, שאת יותר מסודרת ופחות מבולגנת.
דובר: הכיוון שלי אליך זה להיעזר בעוזרת שלך.
דובר: להיות מסודרת, להיות ערנית לעבודה שלך, לעשות מה שנדרש ממך.
דובר: להסתדר.
<גלית זמרן: אם היא לא מקבלת את זה?
דובר: פשוט תהיי מסודרת.
דובר: זה חשוב, כמו שהחבר פה אמר.
ת': על כל זה יהיה לך שתיים עונשין פלוס מנוחה בבית.
מירב בן ארי: מה זה שתיים עונשין?
ת': אסור לך לדבר שעתיים.
<אוריה גן: יש פה עניין התנהגותי מסוים.
<אוריה גן: באים הנה מכל מיני רקעים.
<אוריה גן: דרך התנהגות מסוימת.
<אוריה גן: המטרה היא ללמוד התנהגות אחרת – זה אחת, זה ברמה פשוטה.
<אוריה גן: יש פה גם רמה של שקיפות.
<אוריה גן: אנחנו אומרים אחד לשני מה חושבים עליו, רואים את הבעיות שלו.
<אוריה גן: זה הופך להיות מהר מאוד לא כלי לניגוח או להלשנה, אלא כלי לתמיכה.
<אוריה גן: יש פה עניין חזק של קבוצה שתומכת אחד בשני – חברים, אומרת תודה, בחלק מהמקומות גם מחבקים אותך בסוף.
<אוריה גן: אין פה מטרה להתנכל לך או להרע לך, למרות שיש נערים שמתחילים מהנקודה הזאת.
תמר זנדברג: כך אתם מרגישים – שזו תמיכה?
תמר זנדברג: יש כאלה שמשתמשים בנוהל הזה בשביל להחזיר למישהו?
ת': יש, אבל בדרך כלל זה אנשים שהם מתחילים, שהם עוד לא פה חודש.
דובר: יש נערים שהם יותר מתקדמים, שזה שלבי ב' בדרך כלל, שלבי א' מתקדמים, שהם יותר אוהבים, יותר תומכים, יותר עוזרים.
דובר: בעצם קשיים שהם עברו פה – הם תומכים בנערים החדשים, שקשה להם, שמזדהים אתם, שהם גם עברו אותו דבר.
מירב בן ארי: בן כמה אתה?
דובר: 16 וקצת.
מירב בן ארי: וכמה זמן אתה פה?
דובר: שמונה חודשים.
תמר זנדברג: באילו סמים השתמשת?
דובר: - - ואקסטזי.
תמר זנדברג: היית באשפוזים בליפתא, ומשם הגעת ישר לפה?
<אוריה גן: יש פה גם כלים שהם לא התנהגותיים – יותר כיוון רגשי ותמיכתי.
<אוריה גן: הרבה מאוד אהבה וחיבוק וכו', הרבה מאוד שיחה, קבוצות שמדברים בהן.
<אוריה גן: כלי שנקרא הקפצת רגש – אתה יכול לבוא ולספר לקבוצה קטנה מה עובר עליך, איך אתה מרגיש וכו'.
<אוריה גן: הרבה כלים רגשיים ותמיכתיים.
<אוריה גן: אלה הבתים לטיפול ארוך טווח.
<אוריה גן: יש ניצוץ, תקווה, שחף, ו-ג', הוא בית שלב בוגר.
<אוריה גן: שם זו יחידת האבחון.
<אוריה גן: בבקשה.
נ': שלום, אני נ' מבית שמש.
נ': נמצא פה כבר שנה.
נ': אני בן 16.5.
נ': הייתי הרבה זמן ברחוב.
נ': משפחה דתית.
נ': נפלתי באלכוהול בעיקר.
מירב בן ארי: מאיפה אתה במקור?
נ': מתל-אביב.
מירב בן ארי: ומי החליט לבוא לפה?
נ': אני.
תמר זנדברג: ועכשיו כשאתה מסיים שנה, מה אתה מתכנן לזמן הקרוב?
נ': יש לי כאן תקופה.
נ': אחר כך אני מתכנן ללכת למכינה צבאית, ולהתגייס.
תמר זנדברג: אתה בקשר עם המשפחה?
נ': כן.
נ': חידשתי את הקשר.
מירב בן ארי: מתאמן?
מירב בן ארי: שומר על כושר?
א': שמי א', אני בן 18 וכמה חודשים.
א': אני נמצא במלכישוע 18 חודשים וכמה ימים.
א': גם הייתי באשפוזית, בבית הילה ופה בקהילה.
א': כשבאתי לפה, לא ידעתי מילה עברית.
א': פה למדתי לקרוא, לכתוב ולדבר.
מירב בן ארי: מאיפה אתה מגיע?
א': מ - - -.
א': אני השתניתי פה – בשפה שלי, בדיבור שלי, בהתנהגות שלי.
א': בבית ספר – היום אני יושב ולומד, מקשיב מה אומרים.
א': אני גם יודע מה אני רוצה מהחיים שלי.