GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שאול לב-רן: אנחנו יודעים, אגב, שיש דרך להימנע מהתפשטות של מחלות מידבקות במין, להתנזר ממין טוטאלית, אבל האמת היא שזו לא המלצה שלנו, אנחנו ממליצי םעל קונדומים.
<שאול לב-רן: אנחנו יודעים שלאנשים עם סוכרת כדאי לא לאכול הרבה דברים מתוקים, אבל גם אם הם אוכלים עוגה פה ושם זה בסדר.
<שאול לב-רן: אנחנו חיים במזעור נזקים, למעט תחום אחד, התחום הזה שנקרא התמכרויות.
<שאול לב-רן: בתחום ההתמכרויות בגלל עוולות ואיוולות מלפני 80-100 שנה אנחנו מתקיימים בפרדיגמה שאין לה אח ורע ברפואה שאומרת או הכול או כלום.
<שאול לב-רן: או שאתה בהתנזרות מוחלטת ואתה עושה בדיקות ואנחנו רואים את זה, או שאין לך כאן מקום.
<שאול לב-רן: להערכתי זה מוביל לאסון כלכלי ומוביל לאסון אנושי.
<שאול לב-רן: לא סתם המרפאה שהקמתי ושאני מנהל אותה ושגב' אודליה כלף, העו"סית הראשית של המרפאה יושבת כאן, נקראת רפואת התמכרויות.
<שאול לב-רן: מדובר בענף לרפואה שדינו צריך להיות כדין כל ענף אחר ברפואה והמטופלים צריכים לזכות לאותו טיפול שלו זוכה כל אדם אחר שסובל מהפרעה רפואית במדינת ישראל.
<שאול לב-רן: הסיבה היא הסיבה הבאה, אנחנו כבר לא כאן.
<שאול לב-רן: התחילו ב-1920 עם מודל מורליסטי של פגם אישיותי וחוסר כוח רצון.
<שאול לב-רן: חברים יקרים, אחרי 45 שנות מחקר נוירו ביולוגי שנשפכו עליו מיליארדים של דולרים אנחנו נמצאים כבר כאן, אנחנו נמצאים במודל שאנחנו מבינים פחות או יותר מה קורה במוחו של אדם מכור, אנחנו יודעים שזה דומה מבחינת הידע שלנו לגבי מה שקורה במוחו של אדם שסובל מהפרעה פסיכיאטרית אחרת, אבל אנחנו עדיין מרשים למודל המורליסטי המוסרני הקדום לשלוט בהרבה מאוד מההחלטות שלנו.
<שאול לב-רן: עכשיו אני רוצה שתכירו איש אמיתי, רק שלא רציתי לשים את התמונה האמיתית שלו, אז גנבתי משהו מגוגל אימג', אני מקווה שזה לא מצולם, נורמטיבי לגמרי, שלושה ילדים, מרכז הארץ, היה איש טריאתלונים, האמת היא שהיה שותה מדי פעם, אהב את הוויסקי שלו בערב, לא משהו חריג, עבד בחניון של הבימה, מקסים אגב מה שהקימו שם, ונפל מגובה שלושה מטרים והוא שבר את הקרסול.
<שאול לב-רן: ניתחו אותו, הכניסו לו מסמרים אבל כל הזמן הוא התלונן על כאבים, בני אומר 'כואב לי, כואב לי, כואב לי' והתחילו לטפל בו במה שעושים, באופיאטים לשיכוך כאבים, בפרקוסט.
<שאול לב-רן: אבל הוא ממשיך להתלונן וממשיך להתלונן, עולים במינונים עוד ועוד ועוד עד שבני כבר לא שולט בעצמו.
<שאול לב-רן: רופא המשפחה בשלב מסוים אומר 'בני, ידידי, אני מת עליך, אבל אני לא יכול לרשום לך יותר את התרופות, כי כבר הגענו לקצה, אתה צריך לפנות לקבל טיפול במקום אחר'.
<שאול לב-רן: מה זה מקום אחר?
<שאול לב-רן: מקום אחר זה לא המערכת הרפואית שנתנה לך את התרופה הזו מלכתחילה, מקום אחר זה עליית גג ברמת גן, שם מטפלים בדבר הזה שנקרא התמכרויות.
<שאול לב-רן: ואני אומר, 'אבל רגע, עד עכשיו הייתי במערכת הרפואית, טיפלו בי רופאי משפחה, רופאי כאב, מה פתאום אתה שולח אותי למקום אחר?
<שאול לב-רן: ' אמרו, 'הבנו, עד עכשיו סבלת ממחלה, כרגע אתה סובל ממשהו ביזארי שנקרא התמכרויות, אתה כבר שייך לעולם אחר'.
<שאול לב-רן: בני אומר '
<שאול לב-רן: בסדר, המשפחה כבר לא מתפקדת, אני אלך על זה'.
<שאול לב-רן: ואז הוא מגיע ואומרים לו את הדבר הבא, 'זכותך להתקבל לטיפול בתנאי אחד, אתה יותר לא נוגע בדבר הזה שנקרא פרקוסט', הוא אומר 'רגע, בשביל זה אני בא לקבל טיפול, אם יכולתי לא לגעת לא הייתי בא לכאן לקבל טיפול', הם אומרים לו 'לא, מעכשיו, אם אנחנו נעשה בדיקות שתן ואנחנו נגלה שיש לך פרקוסט בשתן אתה לא תוכל להיות כאן בטיפול', אז בני אומר, 'רגע, יש לי חבר שחולה בסוכרת ואני לא זוכר שהאנדוקרינולוג אמר לו שאם הסוכרת לא תהיה מאוזנת הוא מעיף אותו מטיפול, ויש לי חבר שסובל מדיכאון ואני לא זוכר שהפסיכיאטר אמר לו קודם תיכנס לרמיסיה מבחינת הדיכאון ואז תבוא לטיפול.
<שאול לב-רן: ואני ודאי לא מכיר אונקולוג שאומר למטופל קודם תבריא ואז תבוא לטיפול, אז מה זאת אומרת שאומרים לי קודם תבטיח שאתה לא משתמש בכלום ואז תגיע לטיפול?' אין לזה אח ורע ברפואה וזה מה שאנחנו עושים.
<שאול לב-רן: אנחנו מעמידים חומה בלתי עבירה בין מטופלים לבין קבלת טיפול כשאם השאלה היא מה האלטרנטיבה, זו האלטרנטיבה.
<שאול לב-רן: כמו כל דבר אחר, הישג קטן הוא יותר טוב מחוסר הישג.
<שאול לב-רן: הישג בינוני הוא יותר טוב מהישג קטן.
<שאול לב-רן: האם היינו נורא שמחים שההישג הוא טוטאלי?
<שאול לב-רן: ודאי שכן.
<שאול לב-רן: תסבירו לי איך לעשות את זה בכל תחום בחיים ואני אמיר את דתי.
<שאול לב-רן: דין רפואת התמכרויות כדין כל רפואה אחרת והציפיות שלנו צריכות להיות דומות וזו הסיבה, מבין כל האנשים שסובלים מהפרעות שימוש בחומרים 11% פונים לטיפול.
<שאול לב-רן: תבינו מה המספרים האלה, 11%.
<שאול לב-רן: אנחנו מעריכים היום במדינת ישראל, עם המסמכים השונים, 150,000, 180,000 , 11% פונים לטיפול ואנחנו לפעמים מתגאים בטיפול שאנחנו נותנים ל-11%, זה בסדר, אבל מה לעזאזל קורה עם שאר ה-90%?
<שאול לב-רן: הם לא מקבלים טיפול ואנחנו ממשיכים להעמיד בפניהם חומה בלתי עבירה והם ממשיכים עם כל הנזקים האלה, הגופניים, המשפחתיים, ירידה בתפוקה בעבודה, פשע, אלימות וכו'.
<שאול לב-רן: אם אנחנו מדברים על כסף, זה רק על אירופה, רק 2010, 155 מיליארד לירות סטרלינג.
<שאול לב-רן: כעבדכם הנאמן אין לי מושג כמה כסף זה, אבל אני יודע שזה הרבה.
<שאול לב-רן: אלו הנזקים הכלכליים שאנחנו ממשיכים לשלם עליהם במקום להגיד שהישג קטן יותר טוב מלא להשיג כלום והישג בינוני יותר טוב מהישג קטן.
<שאול לב-רן: מבין כל ההפרעות של המוח אנחנו יכולים לראות כאן שהפרעות שקשורות לאלכוהול ולסמים הם שתיים מתוך חמש ההפרעות המובילות ביותר שגורמות לנכות כך שהנזקים הכלכליים הם אדירים ואנחנו לא מצמצמים אותם, אנחנו נשארים כאן, או הכול או כלום.
<שאול לב-רן: והוא שאמרתי, גם אסון כלכלי וגם אסון אנושי.
<שאול לב-רן: לכן המסקנה הראשונה שלי, קודם כל תבואו איך שאתם, וכך אנחנו עובדים במרפאה בשיבא וקודם כל נקלוט אותך לטיפול, קודם כל נטפל בך.
<שאול לב-רן: בהמשך, אם תרצה לצמצם נעזור לך לצמצם, תרצה להפסיק נעזור לך להפסיק.
<שאול לב-רן: קודם כל בלי מטופל אין טיפול.
<שאול לב-רן: קודם כל תגיע לטיפול ומשם אנחנו נתחיל לעבוד.
<שאול לב-רן: לבני יש מזל, הוא באמת הגיע אלינו.
<שאול לב-רן: והזכירו כאן את התרופה סובוטקס ועדי הזכירה סובוקסון ובאמת כדי להוריד אותו מאופיאטים רשמנו לו את התרופה הזו.
<שאול לב-רן: התרופה הזו היא תרופה שבעזרתה אפשר לא לסבול הרבה מתסמיני גמילה, לא לסבול הרבה מהשתוקקות והוא היה יציב על התרופה, אבל מאוד התקשה לחזור לתפקוד.
<שאול לב-רן: זו תרופה, אגב, שכשלוקחים אותה הסיכוי - - -
<עדי ענבר: - - - או סובוקסון?
<שאול לב-רן: הוא קיבל סובוקסון ספציפית, אבל הנתון הזה הוא לגבי סובוטקס, אגב, שמי שנוטל את התרופה נשאר בטיפול הרבה יותר זמן לעומת אלה שלא לוקחים את התרופה, מתוך אלה שמכורים לאופיאטים.
<שאול לב-רן: אז כמו שאמרתי, בני התקשה מאוד לחזור לתפקד ואז אמרנו 'תראה, יכול להיות שאתה צריך יותר עזרה, יכול להיות שאתה צריך טיפול אינטנסיבי, יכול להיות שאתה צריך קהילה טיפולית' ואכן הפנינו אותו לקהילה טיפולית והדבר הראשון שאמרו לו בקהילה הטיפולית זה ברוך הבא, והדבר השני זה 'אתה צריך להפסיק את הטיפול בסובוקסון', אז הוא אמר 'רגע, אולי יש אי הבנה, ד"ר לב-רן, הוא רשם לי את הסובוקסון, לא יכול להיות שאתם אומרים לי להפסיק את התרופה', אמרו 'אנחנו מבינים, אצלנו אין סובוקסון'.
<שאול לב-רן: והוא שאמרתי, אני לא מכיר מצב שאומרים לחולה סוכרת 'תפסיק את האינסולין', או שאומרים לחולה שסובל מסרטן 'תפסיק את הכימותרפיה ואז נטפל בך'.
<שאול לב-רן: הוא לא יכול היה להפסיק את הסובוקסון ולכן לא קלע לאותה קהילה טיפולית.
<שאול לב-רן: הוא פנה למחלקת הרווחה ובמחלקת הרווחה אז הסכימו לטפל בו עם הסובוקסון, אבל אמרו לו 'רגע, רגע, רגע, מה זאת אומרת ויסקי בערב?
<שאול לב-רן: ויסקי בערב?
<שאול לב-רן: אתה לא יכול לשתות ויסקי בערב', 'לא יכול לשתות ויסקי בערב?
<שאול לב-רן: זו אף פעם לא הייתה בעיה מבחינתי, ויסקי', הם אומרים לו 'אם אתה מתגלה כחיובי', זה בדרך כלל בינשוף, אבל גם בדברים אחרים, 'לשתיית אלכוהול אתה לא תוכל להיות כאן בטיפול'.
<שאול לב-רן: אם אנחנו מסתכלים, בני לא לבד, 50% מהאנשים שסובלים מתלות בחומרים שונים לא רוצים בהתחלה להפסיק, הם רוצים לצמצם.
<שאול לב-רן: יותר מזה, אם אנחנו מסתכלים, ככל שמצמצמים יותר לדוגמה באלכוהול הנזקים יורדים.
<שאול לב-רן: אני מצמצם מ-10 משקאות למשקה בודד אני מפחית את הסיכוי לשבץ, את הסיכוי ליתר לחץ דם, הסיכוי להתקפי לב.
<שאול לב-רן: אם אני מפחית אני מפחית את כל הסיכויים לסרטן.
<שאול לב-רן: כך שלה
<שאול לב-רן: פחתה יש משמעות אדירה.
<שאול לב-רן: יתרה מזאת, הגורם המנבא הטוב ביותר להצלחת טיפול זה אם המטפל והמטופל מסכימים לגבי היעד הטיפולי.
<שאול לב-רן: אם המטפל אומר 'אתה צריך להפסיק' והמטופל אומר 'אבל לא בא לי', הסיכוי לטיפול להצליח הוא כבר יותר נמוך.
<שאול לב-רן: והכי חשוב, לא צריך כל כך להיבהל מזה שאדם לא מוכן להפסיק על ההתחלה.
<שאול לב-רן: אלה מחקרים שמראים שארבעה שבועות אחרי תחילת טיפול שני שלישים מאלה שאמרו 'אני לא רוצה להפסיק אלא רק להפחית' אומרים 'האמת היא, לא עובד לי להפחית, אני רוצה להפסיק'.
<שאול לב-רן: אנחנו תקועים עדיין לפני השלב הזה.
<שאול לב-רן: במקום לקלוט אנשים כמו שהם, בכל מצב ולאפשר להם למזער את הנזקים, ואגב, כמו רובנו בחיים, לשנות את דעתם, אנחנו שמים בפניהם מחסום והם לא מצליחים להתקבל לטיפול.
<שאול לב-רן: יש תרופה שמפחיתה את הטיפול באלכוהול, זו תמונה שלי מהודרת יותר כי אני רשמתי לבני את התרופה, שמה שהיא עושה, היא לא גורמת לאדם להפסיק לשתות, היא מפחיתה משהו שנקרא heavy drinking days, אתה פשוט שותה פחות, ואז אתה פחות אלים ואתה פחות כועס ואתה פחות נוהג תחת השפעת אלכוהול ואתה יותר אפקטיבי בעבודה.
<שאול לב-רן: האם היה יותר טוב אם לא היית שותה ולו מיליגרם אחד?
<שאול לב-רן: וואלה, יכול להיות, אבל קודם כל נקלוט אותם לטיפול ואז נראה.
<שאול לב-רן: ואלה, שוב, הנזקים הנלווים האינסופיים וזה כבר מתחיל להיות נדוש, אבל זה חוזר על עצמו.
<שאול לב-רן: הכול או כלום מוביל אותנו לאסון כלכלי ואנושי.
<שאול לב-רן: זה מתוך המסמך הבוקר, הספקתי לעשות העתק-הדבק.
<שאול לב-רן: חולצתי הנוכחית היא מטימברלנד, עולה לא מעט, אני מממן אותה בעזרת הקליניקה הפרטית.
<שאול לב-רן: אני בסדר גמור עם זה שאין שירותים ציבוריים כי אנחנו חיים על זה יופי.
<שאול לב-רן: אני אומר את זה בשיא הרצינות, הקליניקות הפרטיות לטיפול בהתמכרויות מתפוצצות שחבל על הזמן.
<שאול לב-רן: זה לא לעניין כמדינה, זה לא לעניין כחברה.
<שאול לב-רן: 48% פונים לפרטי בגלל שלא שמים בפניהם, בין היתר, את המחסום הזה.
<שאול לב-רן: עבדכם הנאמן באמת ימשיך לחיות בסדר, אולי אפילו יהיו עוד חולצות, אבל אתם צריכים להתבייש בגלל הנתון הזה.
<שאול לב-רן: יותר ויותר מהמטופלים שלנו צריכים לקבל את הטיפול שהם ראויים לו ושהם מסוגלים לקבל לא רק במסגרות הפרטיות.
<שאול לב-רן: ולכן המסקנה השנייה שלי היא שאת כל טווח הטיפולים צריך לאפשר לאנשים, את הסובוטקס בתוך קהילות, הנמכה בפנים, אנשים שדורשים בנזודיאזפינים, תרופות הרגעה, בסדר גמור, שאפשר לקבל את כל טווח הטיפולים האפשריים גם במסגרות הטיפול בהתמכרויות.
<שאול לב-רן: לפני חודש ישבתי בכנס ושמעתי לראשונה את ד"ר ישי אוסטפלד, שהוא הרופא הראשי מזה שנה של הביטוח הלאומי ואלו דבריו.
<שאול לב-רן: הדרישה לפנות לגמילה אצל אנשים שסובלים מהתמכרות ולהישאר בהתנזרות מוחלטת, כתנאי לקבלת הבטחת הכנסה, המטרה שלה להגביר את המוטיבציה של המכורים.
<שאול לב-רן: אני שואל האם מוטיבציה היא באמת הבעיה.
<שאול לב-רן: לילדה הזו יש יופי של מוטיבציה להגיע לכדורסל, הבעיה שלה היא לא מוטיבציה, הבעיה שלה היא מסוגלות.
<שאול לב-רן: אני עסוק הרבה מאוד במוטיבציה, מלמד מוטיבציה, קורא על מוטיבציה, מוטיבציה היא תמיד חצי מהסיפור, החצי השני זה מסוגלות.
<שאול לב-רן: אי אפשר לא לעבור למילה הזו ש-addiction is disease of the brain.
<שאול לב-רן: אני לא אגזול הרבה מזמנכם, אבל כל אחד שיושב פה בחדר מופעל איפה שהוא על ידי שני מרכזים, מרכז ההפעלה שאומר לך 'תאכל יותר שוקולד, תשתה יותר אלכוהול, תקיים יותר יחסי מין', תעשה תעשה תעשה, והסיבה שרובנו לא יושבים כאן עירומים ומקיימים סקס פרוע בזמן שאנחנו אוכלים שוקולד זה בגלל שיש לנו אונות מצחיות והאונות המצחיות הן אלה שאומרות לנו 'ידידי, לא כדאי לך'.
<שאול לב-רן: הן האונות המווסתות.
<שאול לב-רן: יש יותר ויותר מחקרים שמראים שהתמכרות היא הפרעה מוחית של חוסר איזון בין שתי המערכות האלה.
<שאול לב-רן: אם אנחנו מסתכלים על המערכת שהיא מערכת ההפעלה, יש לה תפקיד אבולוציוני, אנחנו חייבים לאכול ולקיים יחסי מין על מנת להתרבות כגזע וכל הדברים האלה מעלים את המתווך המוחי שנקרא דופאמין ומרכז הגמול.
<שאול לב-רן: בא לנו עוד, בא לנו עוד לאכול, בא לנו לקיים יחסי מין, זה אבולוציוני וזה טבעי וזה חיוני.
<שאול לב-רן: מה עושים חומרים פסיכו אקטיביים?
<שאול לב-רן: בדיוק אותו דבר רק ביתר שאת.
<שאול לב-רן: אם מין מעלה את הדופאמין במערכת הגמול פי שניים, שניים וחצי, האמפטמינים מעלים פי עשרה.
<שאול לב-רן: דמו בנפשכם מה זה אומר, יש לי גבר או אישה עירומים בצד אחד של החדר ואמפטמינים בצד שני, המוח אומר לי 'לך לאמפטמינים'.
<שאול לב-רן: אנחנו יודעים היום על פי הדמיה מוחית שאנשים שסובלים מהתמכרות, יש להם לקות בייצור הדופאמין ובהפרשת הדופאמין במערכת הגמול והם צריכים דרכים חיצוניות, וחברת הכנסת זנדברג הזכירה גם התנהגויות חיצוניות על מנת לתגבר את הדופאמין הזה.
<שאול לב-רן: וזה נכון, באלכוהול ובקוקאין ובאמפטמינים, והאמת היא שבהשמנת יתר קיצונית, זה נכון גם לגבי אוכל.
<שאול לב-רן: הצד השני הוא שאותם אנשים כמו בני סובלים גם מתת פעילות של האונות המצחיות שאמורות להגיד לו 'אל תעשה את זה'.
<שאול לב-רן: אז מצד אחד יש לו הפרעה מוחית שגורמת לו לחפש כל הזמן עוד ועוד דופאמין ומצד שני יש לו לקות מוחית שלא עוזרת לו לווסת את הדברים האלה.
<שאול לב-רן: למותר לציין שמאחורי חלק גדול מאנשים שסובלים מהתמכרות יש גם טראומות מוקדמות.
<שאול לב-רן: בקרב 85% מהנשים שסובלות מהתמכרות לסמים יש טראומה מינית מתחת לגיל 12.
<שאול לב-רן: הטראומה המינית הזו גורמת להפרה יתרה של מרכז שנקרא מגדלה שמפעיל המון חרדה וגורם לשיבוש בכל המערכות האלה.
<שאול לב-רן: למה אני עושה את השיעור הקצר הזה בנוירו ביולוגיה?
<שאול לב-רן: זה לא רק מוטיבציה.
<שאול לב-רן: כי אם יש לי הרבה מוטיבציה אבל המסוגלות שלי היא ירודה, כי יש לי לקות נוירו ביולוגית, אני בעיקר אדם מתוסכל.
<שאול לב-רן: אני, עבדכם הנאמן, 1.73 מטר ביום טוב כשאני קצת מרמה ואני מאלה שלפני הליגה ב-NBA אני מתעורר בשתיים לפנות בוקר לראות משחקים של ה-NBA.
<שאול לב-רן: אני מת להטביע, אני לא מסוגל להטביע.
<שאול לב-רן: יש לי מוטיבציה, יש לי בעיה של נתונים פיזיים ושל מסוגלות ולמה זה גורם?
<שאול לב-רן: בעיקר לתסכול.
<שאול לב-רן: ואם אני אדם שרגיל בשעת תסכול לפנות לאלכוהול וסמים, דווקא זה שהגבירו לי את המוטיבציה אבל לא נגעו לי במסוגלות מעורר אצלי יותר תסכול.
<שאול לב-רן: מה אני עושה כשאני מתוסכל?
<שאול לב-רן: אני הולך ואני שותה.
<שאול לב-רן: מה זה מוכיח לי?
<שאול לב-רן: שאני לא מצליח לעשות כלום, זה מוריד את המסוגלות העצמית שלי ומה זה עושה לפער?
<שאול לב-רן: זה הולך ומגדיל אותו.
<שאול לב-רן: כשבודקים לפני תחילת טיפול מה הפרמטר הכי חשוב בהצלחת טיפול, זה לא כמה זה חשוב לי, זה לא כמה אני רוצה, זה מה מידת הביטחון העצמי שלי והמסוגלות שלי לבצע שינוי.
<שאול לב-רן: עכשיו תחשבו מה תחושת המסוגלות של אנשים למול החומה הזו.
<שאול לב-רן: איך שסבתי המנוחה הייתה אומרת, גורנישט, אין להם מסוגלות.
<שאול לב-רן: שמים בפניהם את החומה הכי גבוהה שיש כשהאלטרנטיבה היא להגיד הדרך היא ארוכה, נפחית, נקטין, חלקכם תיתקעו באמצע הדרך, חלקכם תמשיכו, אבל להבין ש-it's all about taking baby steps כדי להגביר את תחושת המסוגלות ואז אפשר להגביר את המוטיבציה.
<שאול לב-רן: אף אחד מאיתנו לא מרשה לעצמו לחיות עם מוטיבציה גבוהה כשרמת המסוגלות היא נמוכה כי זה גורם לנו לתחושת עלבון אישי.
<שאול לב-רן: לכן מסקנה אחרונה היא שאנחנו לא יכולים להציב תנאי סף כל כך קשים כי זה מחמיר, זה לא נייטרלי, זה מחמיר את ההפרעה הרפואית.
<שאול לב-רן: ודאי שיש סוגיות אתיות.
<שאול לב-רן: גם אני כתבתי על זה שכל הנושא של harm reduction פותח להרבה מאוד סוגיות אתיות מורכבות.
<שאול לב-רן: קחו לדוגמה את מה שקורה היום בשווייץ, 3% מתוך האנשים שמכורים להרואין בשווייץ מקבלים מרופא מרשם לתרופה ששמה הרואין ואז הם ניגשים ל-safe injection site, כמו שיש בוונקובר, כמו שיש היום בגרמניה ובשווייץ והם לוקחים מחט סטרילית ומזריקים לעצמם והציוד שלהם נמצא בלוקר ולא אונסים אותם ולא גונבים להם והם לא חולקים מזרקים והם לא צריכים לשדוד אחד את השני.
<שאול לב-רן: האם היה טוב לו לא היה הרואין בעולם?
<שאול לב-רן: האמת היא שכן, נראה לי פנטסטי, זה לא יקרה.
<שאול לב-רן: אני חושב שכל אחד שיושב פה בחדר צריך להקדיש את זמנו לפי יכולתו לקרוא אנגלית לקרוא את 84 העמודים המרתקים של המסמך הבא.
<שאול לב-רן: המסמך הבא יצא מ-LSE, London school of Economics, Ending the drug wars וחתומים עליו לא פחות מחמישה חתני פרס נובל.
<שאול לב-רן: אני אסכם לכם את המסמך: the war on drugs is a failure, זה לא יקרה.
<שאול לב-רן: כך שאם נדמה לנו שאנחנו נוכל לנצח מהכיוון של להתגבר על הבעיה, אני חושב שאנחנו צריכים לחשוב שוב, אנשים ודאי יותר חכמים ממני הצליחו להסביר למה זה ככה.
<שאול לב-רן: ואלה המסקנות, הרבה יותר נזקים, הרבה יותר בעיות, חוסר הצלחה וזה מחזיר אותנו לעובדה שאנחנו צריכים לפתוח את היריעה של harm reduction להרבה הרבה הרבה יותר דברים וזו המסקנה האחת לפני אחרונה.
<שאול לב-רן: יש אתגרים אתיים, ודאי שיש, אבל זה לא רק שלא אמור לעצור אותנו, זה אמור להנחות אותנו איך להרחיב את היריעה להרבה יותר פעילות של harm reduction מתוך הבנה שלנצח את התופעה, או שלא נצליח או שמי שכן יקבל את הנובל אבל שקודם יודע איך הוא מתכוון לעשות את זה, כי עד עכשיו רק נכשלו.
<שאול לב-רן: אז אם נשארנו עם שתי פרדיגמות, הכול או כלום.
<שאול לב-רן: לעומת harm reduction יהיה קשה מאוד, לפחות אותי לשכנע שהכול או כלום הוא רלוונטי באיזה שהוא מקום.
<שאול לב-רן: לא מדובר באידיאולוגיה, מדובר בפרגמטיות.
<שאול לב-רן: יש הבדל בין להיות צודק לבין להיות חכם ולאור העובדה שהחיים קצרים אני מודה שאני מעדיף להיות חכם מאשר צודק.
<שאול לב-רן: ובכל זאת האם הוא באמת איש אמיתי?
<שאול לב-רן: ועדי הזכירה בצדק את מה שאולי היינו מכנים המכורים הישנים לעומת החדשים, מה באמת קורה איתו.
<שאול לב-רן: אז אל"ף, בני לא לבד, זה מחקר שזו פעם ראשונה שאני מראה את התוצאות, כי סיימנו לפני חודש, אנחנו בדקנו 888 חולים במרפאות הכאב באיכילוב ובשיבא ובדקנו כמה מתוך אלה שמקבלים תרופות מרשם, חולי כאב, לאופיאטים, סובלים מהתמכרות לאופיאטים לפי התנאים הכי מחמירים וגילינו שלכל הפחות 17%.
<שאול לב-רן: לשמחתי, אגב, זה גייס את רופאי הכאב, ד"ר איתי גור אריה, ד"ר סילביו בריל, כבר לא אומרים היום 'זה לא אצלנו', כי עשינו את המחקר אצלם.
<שאול לב-רן: כך שבני הוא לא רק מהמכורים החדשים, הוא מהמכורים החדשים הנורמטיביים שאין להם בית ורפואת ההתמכרויות היום, צריך להבין, נמצאת בקדמת הרפואה, אלה השמות, NYU, ייל, הרווארד, אני לא שם את עצמי בקנה אחד, אבל זה מה שצריך להיות גם בישראל.
<שאול לב-רן: יש לך בעיה בלבלב, אתה הולך לאנדוקרינולוג, איפה הוא נמצא?
<שאול לב-רן: בחדר 1.
<שאול לב-רן: יש לך בעיה בלב?
<שאול לב-רן: לך לקרדיולוג, הוא בחדר 2, יש לך בעיה בהתמכרות לך למומחה להתמכרויות, הוא בחדר מספר 3, וכולם יושבים אחד ליד השני.
<שאול לב-רן: אני כן שמח להגיד שהתקציב של המרפאה אצלי גדל פי עשרה בשלוש השנים האחרונות אבל האמת היא שזה תרגיל שאני מלמד את בתי בת ה-5, כי תקציבי במרפאה אפס שקלים, אז הוא באמת גדל פי עשרה בשנים האחרונות אבל זה מהתרגילים היותר פשוטים, כי במקום לממן את הדברים בתוך הרפואה הכללית אנחנו ממשיכים, לדעתי, להשקיע הרבה משאבים והרבה מאמצים במקומות שהם לא מספיק evidence based מבחינת היעילות שלהם.
<שאול לב-רן: אלה המסקנות שלי, שקודם כל התמכרות היא הפרעה רפואית ואי אפשר לאחוז בחבל משני קצוות, גם להגיד זה ב-DSM, זו הפרעה פסיכיאטרית, אבל אנחנו מתייחסים אליה אחרת, שמזעור נזקים הוא לא חדש בכלום, הוא מושג יומיומי שאנחנו משתמשים בו והגיע הזמן שנפסיק להדיר את רפואת ההתמכרויות מהדברים האלה.
<שאול לב-רן: שכשאנחנו מציבים את החומה הזו אנחנו יכולים להתגאות בכמה הצלחנו ב-11% או להתבייש בזה שלא גייסנו את ה-89% ושהגיע הזמן שהשירותים יהיו זמינים כמו כל תחום אחר ברפואה, ברפואה הנורמטיבית, האקדמית, המצוינת והמתקדמת.
<שאול לב-רן: אני תמיד צריך מזכיר לעצמי שאני לא מטפל בהתמכרויות, אני מטפל באיש הסובל מהתמכרויות ואנחנו צריכים תמיד לזכור את זה.
<שאול לב-רן: תודה לכם.
תמר זנדברג: טוב, תודה רבה.
תמר זנדברג: תודה על הדברים והסקירה הבאמת מאלפת.
תמר זנדברג: אני חושבת שהדממה שהייתה כאן בחדר והעיניים הלטושות העידו על כמה זה חשוב לכולנו לשמוע.
תמר זנדברג: לפני שאני ממשיכה למשרדי הממשלה ולמשרד הבריאות, פאולה, תתכונני, את ראשונה, אני רוצה לשאול אותך כמה שאלות לגבי חיי היומיום במרפאה שלך.
תמר זנדברג: סבר את אוזנינו איך נראה הטיפול, כמה מטופלים יש לכם, איך הם מתפלגים, אפרופו גם מה שעדי סקרה קודם, מבחינת סוגי ההתמכרויות, איזה שהוא סוציו אקונומיקל של המטופלים, גיל, מאיפה הם מגיעים, מה משך הטיפול, סוג הטיפול ומשך הטיפול האופייני השכיח אצלכם, חזרה.
<שאול לב-רן: לנו יש היום בערך 150 מטופלים, 100 מתוכם הם רק בטיפול רפואי ו-50 מתוכם הם בטיפול משולב, שזה אומר רפואי ופסיכו סוציאלי שמקבלים בדרך כלל טיפול רפואי, זה יכול להיות בהפרעה פסיכיאטרית הנלווית, זה יכול להיות בסובוטקס או סובוקסון, זה יכול להיות בתרופות שהן לא בסל התרופות להתמכרות באלכוהול.
<שאול לב-רן: נמצאים בטיפול פרטני אחד על אחד ונמצאים הרבה פעמים בטיפול קבוצתי.
<שאול לב-רן: אנחנו מרפאה, לא אשפוז יום, כך שהטיפול הפסיכו סוציאלי הוא רפואי, פרטני וקבוצתי.
<שאול לב-רן: האוכלוסייה מתחלקת היום לארבע שהם בערך רבע רבע, רבע התמכרות לאלכוהול, רבע התמכרות לקנביס, רבע התמכרות לתרופות לשיכוך כאבים ורבע כל השאר, כשכל השאר כולל גם התנהגויות התמכרויותיות, העיקריות זה הימורים וקצת פחות פורנו.
<שאול לב-רן: זו בערך ההתפלגות לרבע רבע רבע רבע.
<קריאה: סמי פיצוציות איפה?
<שאול לב-רן: זה אני מכניס בתוך הקנביס, קנבינואידים.
<שאול לב-רן: חגיגת קשור לרבע האחרון.
<שאול לב-רן: אבל נייס גאי וסמי פיצוציות מהסוג הזה בתוך הקנביס והקנבינואידים.
<שאול לב-רן: מתוך מי שמגיע אלינו, רובם המכריע זו המסגרת הראשונה שאי פעם יש להם מגע איתם.
<שאול לב-רן: חלק גדול מופנים על ידי רופאי משפחה, חלק מופנים על ידי רופאי כאב, חלק ניסו להפנות אותם הרבה פעמים בעבר, אבל הם נעצרו בחומה, זו המסגרת הראשונה שהם באים איתה במגע.
<שאול לב-רן: אנחנו לא בודקים רק רצידיביזם, אנחנו בודקים גם ירידה וזה השפיע על כל תחום המחקרים הקליניים.
<שאול לב-רן: כשבן אדם ממשיך לשתות אלכוהול אבל הוא ירד מבקבוק לכוס, מבחינת הרצידיביזם הוא ב-relapse, מבחינת הנזקים הוא מזער בצורה משמעותית ביותר, ולכן זה מה שמעניין אותנו.
<שאול לב-רן: אני כן צריך להגיד שתחום הקנביס הרפואי זרק אותנו מאוד אצל חולי הכאב, כי הרבה פעמים האנשים מגיעים אלינו היום עם התמכרות לתרופות מרשם לשיכוך כאב, אנחנו עוזרים להם להפסיק אותם, אבל בו זמנית הם מקבלים 30, 60, 90 גרם של גראס רפואי ועל זה קצת יותר קשה לנו לשלוט.
<שאול לב-רן: אז הם מגיעים אלינו עם חבילה כי יותר ויותר רופאי כאב מתייעצים איתנו קודם ועל חלק אנחנו אומרים 'לא כדאי לך להתחיל גראס רפואי', חלק, במיוחד של משרד הביטחון, כי הם המממנים.
<שאול לב-רן: אנחנו מציעים סטיבקס, שהוא תחליף לגראס רפואי, אבל הוא מבוסס קנביס וחלק מתחילים קנביס רפואי.
<שאול לב-רן: אז מבחינת המעמד, יש סוג של סלקציה טבעית.
<שאול לב-רן: מכיוון שאנחנו לא ממומנים אנחנו יכולים לספק רק שירותים מחוץ לסל וזה דורש pay out of pocket מבחינת המטופלים וזה מן הסתם כבר יוצר איזו שהיא סלקציה של אנשים שלא יכולים להרשות לעצמם בכלל לממן טיפול לא יכולים להגיע אלינו.
<שאול לב-רן: זו באמת איזו שהיא סלקציה טבעית.
<שאול לב-רן: אז אני כן צריך להגיד שרוב האנשים בגיל הביניים, מ-18 עד 45, המעמד הסוציו אקונומי בינוני, העליון נמצא בקליניקות הפרטיות, אבל הוא לא תחתון, הוא בדרך כלל בינוני.
<שאול לב-רן: יש לנו הסכם עם משרד הביטחון ודרכם אנחנו רואים מעמד סוציו אקונומי שהוא הרבה יותר בהתפלגות נורמלית, כלומר לא רק המעמד הסוציו אקונומי הבינוני ומשך הטיפול זה משהו שאני עסוק בו רבות כי ברגע שמבינים שהתמחות היא הפרעה כרונית התשובה האמיתית והכנה ביותר היא, כמו כל הפרעה כרונית, משך הטיפול צריך להיות לעד.
<שאול לב-רן: זו התשובה האמיתית ביותר.
<שאול לב-רן: Relapse is always around the corner.
<שאול לב-רן: אף שירות לא יכול לספק טיפול אינטנסיבי לתמיד אז מה שאנחנו מנסים לעשות זה שאחרי שאדם סיים פאזה, שהוא שישה חודשים של טיפול פרטני, שהוא בעיקר ממשיך פעם בשבוע בטיפול קבוצתי בלי דד ליין והמטרה היא באמת להתייחס לזה כמו סכיזופרניה, כמו כל הפרעה כרונית אחרת שכשתפסיק את הטיפול רוב הסיכוי שיהיה relapse.
<שאול לב-רן: המערכות הכלכליות צריכות להתמודד עם זה שכשמדובר במחלה כרונית המענה צריך להיות לתמיד.
<שאול לב-רן: לכן האמת היא שמשך הטיפול הוא for ever במובן הזה, אבל האינטנסיביות של הטיפול קטנה בצורה משמעותית, היא הופכת להיות בעיקר קבוצתית.
תמר זנדברג: שאלה אחרונה ואז נפתח לשאלות או הערות.
תמר זנדברג: מבחינה מוסדית ארגונית, נקרא לזה, לא רק, גם מימון, הבנו, פחות או יותר, זה היה די ברור במצגת, אבל מבחינת הקשר הטיפולי, הרפואי, אתם עובדים, יש רופאים מתוך המרפאה, איזה סוג טיפול או איזה שירותים אתם מעניקים בתוך המרפאה, מתי אתם מופנים החוצה, במיוחד בסוגים של כאלה מעורבים כמו שתיארת.
תמר זנדברג: איך הממשק שלכם היום עם סוגים אחרים של טיפול, רפואי או אחר, רווחתי וכו' שנמצא מחוץ למרפאה?
<שאול לב-רן: אז אל"ף, אני אגיד שאנחנו עובדים בפרדיגמה טיפולית שהיא באמת evidence based.
<שאול לב-רן: השלב הראשון הוא תמיד בגישה המוטיבציונית לגייס את האנשים לטיפול, הכלים הם כלים מוטיבציוניים.
<שאול לב-רן: לשמחתי שניים מתוך הצוות הם מדריכים בינלאומיים בגישה המוטיבציונית, אז זה משהו שהוא בקורפוס המאוד בסיסי שלנו.
<שאול לב-רן: החלק השני הוא טיפול התנהגותי כדי לעזור לאנשים להביא לשינוי התנהגותי והפאזה האחרונה היא פאזה שנקראת פסיכו דינמית, היא ארוכת טווח כדי לעזור לאנשים להגמיש את אותן טראומות בדפוס האישיות שהביאו אותם למקום הזה מלכתחילה.
<שאול לב-רן: אז אנחנו קודם כל מגייסים ואחר כך עוזרים לאנשים לשנות את דפוס ההתנהגות ובסופו של דבר נמצאים בשלב ארוך של לנסות לעזור להם לא להטמיר את ההתמכרות להתנהגות מזיקה אחרת.
<שאול לב-רן: כלומר שלב ארוך טווח.
<שאול לב-רן: אנחנו מקבלים היום הפניות מהמון גורמים רפואיים, יש לנו שיתוף פעולה עם מרפאת הכבד בשיבא, בודקים חולה, רואים באולטרה סאונד כבד שומני, שואלים אותו 'אתה מעשן?' וכו', בוא תיגש כאן בתוך בית החולים, תיגש לקבל ייעוץ עבור ההתמכרות.
<שאול לב-רן: אנחנו עובדים המון עם רופאי כאב, אנחנו עובדים הרבה עם רופאי שינה שמטפלים באנשים שמכורים לכדורי שינה לצורך העניין, אז משם אנחנו מקבלים את ההפניות השונות.
<שאול לב-רן: אנחנו יכולים לספק נתונים מחוץ לסל ולכן כשאדם צריך גמילה פיזית אנחנו נמצאים בממשק עם כל האשפוזיות של משרד הבריאות וגם עם כל הקהילות.
<שאול לב-רן: אנחנו מפנים הרבה פעמים ומקבלים חזרה.
<שאול לב-רן: אפילו עם חלק מהאנשים כאן יש לנו שיתופי פעולה, שהפנינו וקיבלנו חזרה, במובן הזה שיש מצב שאנחנו אומרים למטופל 'אנחנו חושבים שהדבר הכי נכון עבורך זה לפנות כרגע לגמילה באשפוזית של משרד הבריאות', השאלה היא אחרת, מה קורה אם הוא אומר לא.
<שאול לב-רן: זה ה-89%.
<שאול לב-רן: אם הוא אומר כן, החיים קלים, טלפון, פקס וגמרנו.