GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מירי כרמל: אני עוברת עם ילדים, ילדה בת עשר שאני צריכה להסביר לה מה הנרקומנית עושה, ושהיא צריכה לא להתקרב שמא היא תדקור אותה, והיא תוכל להידבק בכל מיני מחלות למיניהן ששורצות שם.
מירי כרמל: יש שם איידס, יש שם צהבת, שחפת.
מירי כרמל: אתה מסתכל על אנשים, זה תתי אדם שמסתובבים שם.
מירי כרמל: אנשים שהם גל עצמות, מסתובבים ברחובות, ליד הילדים שלי.
מירי כרמל: פשוט אי אפשר להסתובב ברחובות.
מירי כרמל: אני לא יורדת עם הילדים למטה, כי אי אפשר להסתובב למטה.
מירי כרמל: הם עושים את הצואה שלהם בחדרי מדרגות, משתינים בחדרי המדרגות.
מירי כרמל: אתה נכנס, חדר מדרגות מלוכלך, מסריח מגעיל, עם דם מושפרץ על הקירות.
מירי כרמל: זה תיאור מזעזע אבל זה מה שאנחנו רואים יום יום.
מירי כרמל: וכשאני עולה במדרגות, אני צריכה לבקש מהם לזוז כדי שאני אוכל לעבור, ואני לא מוכנה לעבור לידם.
מירי כרמל: אני מפחדת לעלות שמא הם יתקפו אותי, פשוט פחד אימים להסתובב שם.
מירי כרמל: המצב רק החמיר בחצי השנה האחרונה, פשוט מצב כזה שאתה חושב פעמיים אם לרדת לקנות חלב, כי אתה לא יודע אם תוכל לעלות חזרה במדרגות, מי מחכה לך שם, או מה מחכה לך שם.
מירי כרמל: זה מה שאנחנו עוברים יום יום.
נסים זאב: יש לכם דלת בכניסה?
מירי כרמל: יש דלת בכניסה, תיקנו אותה עשרות פעמים.
מירי כרמל: עכשיו אנחנו ממגנים את כל הבניין מסביב, מרימים גדרות בגובה של שלושה מטרים, כדי שלא יוכלו לעבור.
מירי כרמל: היו גדרות תיל שהם פשוט פרצו ועברו.
מירי כרמל: הם מטפסים מעל הגדרות.
מירי כרמל: אנחנו מקימים שער ברזל.
יחיאל חזן: בקיצור, החיים שלכם הפכו להיות גיהנום.
יחיאל חזן: ילדים שהם גדלים בסביבה - - -
מירי כרמל: ממש כך.
מירי כרמל: אין על מה לדבר.
נסים זאב: שראש הממשלה ישקיע בגדר הפרדה שם.
מירי כרמל: אני רוצה להעלות נקודה אחת שמאוד מפריעה לי.
מירי כרמל: אני יודעת שמבחינת החוק אי אפשר לעצור בן אדם שמשתמש בשימוש פרטי.
מירי כרמל: זה משהו שמפריע לי.
מירי כרמל: כי סוחר סמים הם יכולים לעצור, אבל הנרקומנים, הפושרים הקטנים שבאים לכספומטים, הם אלה שנמצאים אצלי בחדר המדרגות, את אלה אי אפשר לעצור.
מירי כרמל: הם אלה שמפריעים לי.
מירי כרמל: מבחינת החוק, אני יודעת שגם אי אפשר לעשות שום דבר לגביהם.
מירי כרמל: אי אפשר לעצור מישהו שיש לו סם בכמות כזאת שזה לשימוש עצמי.
מירי כרמל: והם אלה שמפריעים לנו לחיות.
מירי כרמל: נגד זה צריך לעשות משהו.
יחיאל חזן: תודה לך.
לנדס מאיר: שמעתי את הנשים הנכבדות, הן באמת גרות שם, הן גרות מולי.
לנדס מאיר: יש לי עסק בלוינסקי 86, מול המוקטעה.
שולה קשת: דרך אגב, אני גרה ברחוב מתלון, זה אזור שלם.
שולה קשת: לא לטעות.
לנדס מאיר: מה ראינו ב"עובדה"?
לנדס מאיר: ראינו ש-80%-90% באמת הם מסכנים.
לנדס מאיר: אבל זה לא מעניין אותי בכלל שהם מסכנים.
לנדס מאיר: כי אני גם מסכן, כשלי כואב, אני לא יכול לראות את הכאב של האחרים.
לנדס מאיר: השקעתי בנדל"ן, ובעסק, וכולי קורס, ואין לי אוויר בשביל להמשיך עוד חודש לשרוד שם.
לנדס מאיר: כל הממון שלי מושקע שם, אם בן אדם שיושב בתוך מסעדה, ויבוא אליו ההוא המצורע עם הפצעים ויגיד לו תן לי שקל, אז מי מסתכל על זה שהוא עכשיו מסכן, כי הוא מסכן באמת, אבל גם אני מסכן.
לנדס מאיר: אני מסכן שאפשר להבריא אותו.
לנדס מאיר: אני רק צריך את הנורמלי, אני לא מחפש תנאים מועדפים, לא מחפש פרוטקציות, אני אסתדר לבד.
לנדס מאיר: רק תנו לי את הדברים הנורמליים שלי.
לנדס מאיר: תנו לי פחי זבל מסודרים, תנו לי משטרה, כשאני קורא לה היא תבוא.
לנדס מאיר: את הנורמלי שלי אני צריך.
לנדס מאיר: אולי אני מייצג בעלי עסקים באזור שנפגעו גם כך, מזה שלקחו את העובדים הזרים, והיום אין מי שקונה.
לנדס מאיר: מעבר לכך, היום אם אני רוצה למכור משהו, אם יש לי חנות כלשהי, הרי הם שורצים בתוך החנויות שלנו.
לנדס מאיר: הם נכנסים, הם מציקים.
יחיאל חזן: בכמה אנשים מדובר?
לנדס מאיר: מדובר בערך ב-400 איש בפריפריה של מתחם לוינסקי, בלי הנוספים.
לנדס מאיר: מה שקורה, באים פרצופים מכל הארץ, מעכו, ממזרח ירושלים, מכל מדינה הם מגיעים לשם.
לנדס מאיר: כי יש קבוצה מאוד גדולה של סוחרים שהם יודעים שלשם מגיעים כולם, זה מין מוקד כזה.
לנדס מאיר: ברחוב פרץ, יש באמת מבנה חדש, שזה בדיוק בגב של המוקטעה שהיה.
לנדס מאיר: המבנה הזה שהוא בערך 120-150 מ"ר, כרגע ישנם שם 70-100 איש.
לנדס מאיר: סביבם יש מין רחוב, אז כולם שם עומדים, זה גם קניון.
לנדס מאיר: היינו עם ערוץ 3, התקשרנו למשטרת ישראל, אמרו נשלח ניידת.
לנדס מאיר: עברה חצי שעה, התקשרנו שוב.
לנדס מאיר: אומרת לי המוקדנית, אנחנו כבר קיבלנו המון התראות על האזור הזה, ונשלחו לשם ניידות.
לנדס מאיר: ואני אומר לה, מתריע שחצי שעה אף אחד לא מגיע.
לנדס מאיר: חוטפים לעיני כל את התיקים מאנשים שם.
לנדס מאיר: הם מציקים, הם ימכרו את הנעל שלך בשביל המנה.
יחיאל חזן: אנחנו שומעים פה תיאורי זוועה.
יחיאל חזן: פשוט איכות חיים של אזרחים במדינת ישראל, שבסך הכל דורשים לחיות, דורשים סביבה נורמלית.
יחיאל חזן: הכמות של הנרקומנים שמדובר עליה היא כ-400.
יחיאל חזן: אני רוצה לשאול את נציג משטרת ישראל, מה עשיתם, מה אתם מתכוונים לעשות, מדוע אתם לא פועלים שם.
יחיאל חזן: אני שומע פה אזרחים שטוענים שהם פונים למשטרה, לא מתייחסים אליהם בכלל.
יחיאל חזן: האם בסך הכל אתם הפכתם להיות כתובת לאזרח לקבל מידע, או לפעול באופן נחוש ביותר כדי שהדבר הזה ייעלם מהאזור.
מוטי כהן: שלום לכולם, לפני שאפרט מה אנחנו בדיוק עושים שם, קצת לדבר על המתחם שנקרא לוינסקי.
מוטי כהן: קודם כל אני רוצה לדבר על המתחם של לוינסקי.
מוטי כהן: המתחם הוא נכס פרטי של אדם, שפלשו ונכנסו אליו אנשים בסביבות ה-100-150 מדי יום, ומעבר להסגת הגבול גרמו גם לפגיעה באיכות החיים, ואכן כך.
מוטי כהן: מעבר לכך ביצעו עבירות רחוב, והחיים של התושבים לפי ההסברים, ולפי השטח, הם חיים בלתי נסבלים.
מוטי כהן: אני רוצה לציין שאנחנו כמשטרה פועלים שם מדי יום, 24 שעות ביממה, ומבצעים שם את המיטב במסגרת הכוחות העומדים לרשותנו.
מוטי כהן: אני רוצה לציין, שאנחנו כמשטרה, שתפקידנו לאכוף את המקום, ולאכוף את העבירות הפליליות, מבצעים עם היחידות האיכותיות ביותר בתחום המתחם, וברחובות הסמוכים באזור לוינסקי.
מוטי כהן: אני רוצה לציין שביום חמישי, בהתאם לוועדה שהתכנסה, המתחם שהוא נכס פרטי, אדם שהוא בעל הנכס, לאחר שהגיש במשטרת ישראל תלונה, הנרקומנים וההומלסים יצאו מהמקום בשיתוף עם משרד הבריאות, בשיתוף עם הרשות המקומית, והתושבים שאינם תושבי תל אביב הופנו גם למרכזי טיפול.
מוטי כהן: אני רוצה לציין, בניגוד למה שצויין פה בוועדה, אף אחד לא נזרק למקום אחר.
מוטי כהן: כל האנשים, כלל האנשים הובאו לחקירה, נחקרו, כל אחד בהתאם לכתובתו, תעודת הזהות נמצאת ברשותו.
מוטי כהן: ולמי שלא היתה תעודת זהות לפי הפרטים, נבדקו פרטי מגוריו, והוסעו באוטובוסים למקום מגוריהם תוך מכתב הפנייה למרכזי טיפול בעיר מגוריהם.
מוטי כהן: צויין פה על המקום החדש.
מוטי כהן: ברחוב י.ל.
מוטי כהן: פרץ המבנה הנוכחי הוא מבנה פרטי של אדם פרטי.
מוטי כהן: אתמול אותר האדם, והיום בבוקר המקום הזה נסגר.
מוטי כהן: כמשטרה, אנחנו נתמוך ונסייע בכל נושא של טיפול.
מוטי כהן: אנחנו כמשטרה לא אמורים לבצע את אלמנט השיקום ואלמנט הטיפול.
מוטי כהן: נושא אכיפת איכות חיים, זה מתפקידנו.
מוטי כהן: אני רוצה לציין דבר נוסף, שמיום חמישי יש ירידה דרסטית בנושא של עבירות הרחוב, אני מדבר על מקרי שוד, מדבר על תקיפות, חטיפות תיקים, אני יודע שזה קרוב ל-80%.
יחיאל חזן: מוטי, ברשותך אני רוצה לשאול מספר שאלות.
יחיאל חזן: אתה הצגת פה נתונים שהמשטרה לא יכולה לפעול כי זה רכוש פרטי, או בית פרטי, או מבנה פרטי.
יחיאל חזן: כתוצאה מזה שזה מתחם פרטי, יש הסגת גבול, אבל בפועל אנחנו יודעים שהנרקומנים נמצאים שם.
יחיאל חזן: שמענו את התיאורים של האנשים שגרים בסביבה.
יחיאל חזן: האם המשטרה פעלה בדרך אחרת?
יחיאל חזן: כאשר אומרים שהמבנה פרטי, אנחנו לא יכולים לפעול.
יחיאל חזן: פנו לעירייה למשל לסגור את הבניין, לאטום אותו, כפי שאנחנו רואים כאשר בניין עומד לקרוס.
יחיאל חזן: האם אתה יכול למסור לנו נתונים, כמה סוחרי סמים שהיו שם באזור, כבר לא נמצאים.
יחיאל חזן: האם המסחר בסמים שם נמשך.
יחיאל חזן: הרי למה הנרקומנים נמצאים שם?
יחיאל חזן: הנרקומנים נמצאים שם רק בגלל שיש להם אפשרות לקנות מנה, לקבל את הסם, הסביבה שם משרתת את האינטרסים שלהם.
יחיאל חזן: האנשים האלה הם אנשים חולים.
יחיאל חזן: אנחנו יודעים שהם נמצאים במצב מאוד קשה, אבל אמר פה איש עסקים, ואמרה גם כן דיירת, שהחיילים שלהם הפכו לבלתי נסבלים.
יחיאל חזן: כאשר אתה בא ואומר, אנחנו חקרנו את האנשים, אנחנו הפנינו כל אחד לפי הכתובת.
יחיאל חזן: הרי אתה יודע טוב מאוד, שאמנם הפניתם את האנשים לכתובת המגורים, הפניתם למי שמטפל בעירייה או במשרד הרווחה בעיר מגורים של אותו נרקומן.
יחיאל חזן: אבל אותו נרקומן יחזור בחזרה לאותו מקום.
יחיאל חזן: וכבר יש פה תיאור שכבר יש מאה אנשים שחזרו בחזרה.
מוטי כהן: זה מאה אנשים שחזרו בחזרה.
מוטי כהן: הם אלו שנשארו שם בשטח.
מוטי כהן: בסדר, אני אתייחס לזה.
יחיאל חזן: השאלה היא עקרונית.
יחיאל חזן: האם יש למשטרה אפשרות לפתור את הבעיה?
יחיאל חזן: זה מה שאני רוצה לדעת.
יחיאל חזן: אני לא רוצה לדעת מה נעשה.
יחיאל חזן: הרי מה נעשה אנחנו יודעים.
יחיאל חזן: האם יש פה פתרון שורשי כדי לפתור את הנגע הזה.
יחיאל חזן: אם אין לכם, אני רוצה לדעת.
יחיאל חזן: זה בעצם מה שאני רוצה לדעת.
מוטי כהן: כפי שיודע אדוני היושב ראש, הטיפול הוא טיפול מערכתי.
מוטי כהן: הטיפול הוא לא של משטרת ישראל בלבד.
איוב קרא: תוציא אותם מהמקום, זה טיפול משטרתי.
מוטי כהן: אני מוציא אותם לרחוב, ואז הם נמצאים אצלה בדירה.
מירי כרמל: איך הם יצאו מלוד?
מוטי כהן: הטיפול הוא טיפול מערכתי.
מוטי כהן: הוא טיפול משולב גם של משטרת ישראל, גם של גופים נוספים.
מוטי כהן: אנחנו כמשטרה נרתמנו וריכזנו את כלל הגופים.
מוטי כהן: אני רוצה לציין את הסיוע גם של עיריית תל אביב, וגם של משרד הבריאות.
מוטי כהן: אנחנו כמשטרה מתמודדים מול עבירות הרחוב.
מוטי כהן: אנחנו כמשטרה איננו מסוגלים לטפל במסגרת השיקומית.
יחיאל חזן: אני רוצה לשמוע את נציג העירייה.
יחיאל חזן: אני רוצה לדעת מה עשתה עיריית תל-אביב כדי להתניע תהליך שלא יהיו שם רבים, אולי אזרחים, ושלא יהיו שם נרקומנים.
בני אברהמי: מנהל רשות ההתמכרויות בעיריית תל-אביב.
בני אברהמי: אני אחראי על הנושא של המכורים לסמים, דרי רחוב, ואסירים משוחררים מטעם העירייה.
בני אברהמי: אני רוצה להצטרף לדבריו של ניצב משנה כהן.
בני אברהמי: כמי שעובד מקרוב במשטרת ישראל, חזקה עלי שמשטרת ישראל עושה כל מה שהיא יכולה, וכל מה שהיא צריכה לעשות, ואגב, בצורה הומנית ביותר, כדי לטפל באנשים האלה.
בני אברהמי: אמר פה בצדק, משטרת ישראל לא אמורה לתת את הטיפול לאנשים האלה.
בני אברהמי: היא רק צריכה לאכוף את החוק.
בני אברהמי: מדינת ישראל היא זו שצריכה לטפל במכורים לסמים.
בני אברהמי: כעת, זו הנקודה המרכזית, רוב האנשים שמגיעים לתל אביב יפו אינם תושבי תל אביב.
בני אברהמי: אבל מטבע הדברים, האחריות לטפל בהם, הטענות כלפי העירייה מצד התושבים, והתושבים צודקים לחלוטין, הם עוברים סבל לא יתואר יום יום, ואני מסכים לגמרי עם דברי התושבים.
בני אברהמי: הם באים לעיריית תל אביב ואומרים, טפלו באנשים האלה, שרובם אינם תושבי תל אביב, לא גרו מעולם בתל אביב, כמובן אינם משלמים ארנונה בתל אביב, כיוון שאותם מכורים לסמים, שהם תושבי תל אביב ורוצים ומסוגלים לעבור גמילה, חשוב לציין את זה, ואני תיכף אדגיש, לא כולם יכולים לעבור גמילה - מועברים על ידינו למרכזי גמילה.
בני אברהמי: נמצא כאן מאיר שרעבי, איש השטח שלנו שעושה עבודת קודש.
בני אברהמי: הוא אישית לוקח את הנרקומנים תושבי תל אביב לגמילה.
לנדס מאיר: אותו אנחנו רואים יום יום, אתכם אנחנו לא רואים.
בני אברהמי: אם שמתם לב למה שאמרתי, איש השטח שלנו.
בני אברהמי: הנקודה המרכזית שאותה צריך להדגיש, בתל אביב ישנם מאות מכורים לסמים, שחלק גדול מאוד מהם צריך לקבל תחליף סם, מתדון.
בני אברהמי: בתל אביב ישנם שלושה מרכזי מתדון, תור ההמתנה למרפאות המתדון שמופעלות על ידי משרד הבריאות, נע כיום בין שנה לשנה וחצי.
בני אברהמי: כדי להתקבל למרפאת מתדון, צריך נרקומן לחכות שנה וחצי, עד שיואילו לקבל אותו לטיפול.
בני אברהמי: זה הדבר הראשון שחשוב להזכיר.
בני אברהמי: ולכן כאשר מדברים על שיקום או על גמילה, קודם כל צריכים לאפשר לאותו מכור להתקבל למוסד שיכול לקבל אותו.
בני אברהמי: זה הדבר הראשון.
בני אברהמי: הדבר השני, ישנם גם מכורים לסמים, וצריכים לומר את זה כאן, שבנקודת זמן לא ניתן לטפל בהם.
בני אברהמי: הם אינם רוצים טיפול, אינם מסוגלים לקבל טיפול.
יחיאל חזן: תסלח לי, אתה מציג פה את העמדה של הטיפול בנרקומן, ומה צריך לעשות איתו.
יחיאל חזן: אני רוצה לשמוע נציג של עיריית תל אביב, אם זה לא אתה, אז אולי שרעבי.
יחיאל חזן: כיצד אתם משרתים אזרחים תמימים שבסך הכל הם גרים בסביבה מסויימת, אני מכיר את האזור שם.
יחיאל חזן: יש שם בית ספר.
לנדס מאיר: היה.
לנדס מאיר: הרסו אותו.
יחיאל חזן: הרסו אותו.
יחיאל חזן: אני רוצה להבין, מעבר לזה שצריכים לבוא ולקחת נרקומן לטיפול, או לשלוח את אדון שרעבי להעביר ביקורת, או לבדוק כיצד לסייע לאנשים, מה עושה עיריית תל אביב, האם היא אטמה את הבניין?
יחיאל חזן: מה עושה העירייה?
לנדס מאיר: מה היא עושה בדרום תל אביב?
לנדס מאיר: בצפון תל אביב זה לא היה קורה.
יחיאל חזן: אני מעוניין לדעת איזה כלים יש לכם כדי להקל על האזרחים בסביבה.
בני אברהמי: ראשית, יש לנו בתל אביב חמישה מרכזי גמילה עירוניים של עיריית תל אביב.
בני אברהמי: ארבעה מתוכם נמצאים בדרום תל אביב וביפו, אחד נמצא בצפון תל אביב.
בני אברהמי: זאת משום שרוב המכורים נמצאים כמובן באזור הדרום.
בני אברהמי: במרכזים האלה מטופלים מדי שנה כ-450 איש מתאימים לגמילה, והם אכן מטופלים.
בני אברהמי: מעבר לזה, הפיקוח העירוני יחד עם משטרת ישראל, עושה סיורים קבועים באזורים שנמצאים בהם המכורים לסמים.
בני אברהמי: אבל שיהיה ברור לחלוטין, לא ניתן, אני אומר את זה בצורה הכי ברורה, לא ניתן למגר את התופעה הזאת.
בני אברהמי: צריכים להגיד את האמת.
בני אברהמי: מפני שאם באמת רוצים לקחת את אותם 400 איש כפי שציין כאן נציג התושבים, לעקור אותם ממקומם, ולנקות את השטח, צריך היה להקים או כפר או אזור, שאפשר יהיה לקחת את המכורים לסמים, פשוט לומר להם, חברים אתם נמצאים כאן החל מהרגע הזה ואילך.
בני אברהמי: כי אם אנחנו לא מציעים להם טיפול, ולא יכולים לתת להם מתדון, הרי מישהו צריך לטפל בהם.
בני אברהמי: שמדינת ישראל תבנה את אותו כפר, את אותו מתחם מבודד שבו אפשר לשים את אותם מכורים, שם הם יקבלו את הטיפול.
בני אברהמי: ואותם אזורים שבהם נמצאים תושבים שסובלים, בתוך פרק זמן לדעתי של שבועיים-שלושה, אפשר יהיה לנקות אותם.
בני אברהמי: אי אפשר בכוח לגרש מכורים לסמים.
בני אברהמי: הם לא יעזבו את השטח.
מירי כרמל: מה זאת אומרת אי אפשר בכוח?
נסים זאב: אדוני היושב ראש, הנושא של נרקומנים זה כמו כוורת של דבורים.
נסים זאב: הם עוברים מאזור לאזור, את הבעיה אפילו לא מצמצמים.
נסים זאב: בעיית הנרקומנים, סוחרי הסמים, בשנים האחרונות, אין בכלל וזה לא בשליטה לא של משטרת ישראל, לא של השיקום.
נסים זאב: ראש הממשלה יכול להצהיר שזה נושא לאומי וחשוב, אבל בין הצהרות לבין מעשים יש מרחק כל כך רב, מכיוון שבצדק, יש בעיית תקציב, אני לא מאשים פה אף אחד.
איוב קרא: לא בצדק, יש בעיית תקציב.
נסים זאב: אמרתי שיש בעיית תקציב.
נסים זאב: העבריינים מכירים את סוחרי הסמים, ושאף אחד לא יגיד לי שהמשתמשים הם כל כך מסכנים, כי כולם נהפכים להיות סוחרים קטנים, ואחר כך אם זה משתלם זה סוחרים גדולים.
נסים זאב: אי אפשר להשתמש כל יום בלי להיות סוחר.
נסים זאב: מאיפה הוא יממן את זה.
נסים זאב: לא כל יום אפשר לשדוד.
נסים זאב: אז פעם יש קשישה אחת במדרגות שלקחו לה את השרשרת, אבל מה קורה למחרת.
נסים זאב: בפרק זמן מסויים הם נהפכים להיות סוחרים קטנים, שנהפכים להיות עבריינים גדולים.
נסים זאב: אני חושב שנושא ההרתעה בסחר בסמים אינו מספק, נושא של השימוש המוגזם בסמים, אנחנו באמת מתייחסים אליהם כמו אל מסכנים.
נסים זאב: בסופו של דבר הם הופכים את חיי השכונה לגיהנום.
נסים זאב: אי אפשר לחיות שם.
נסים זאב: אנשים מפסידים פה את רכושם, חד משמעית.
נסים זאב: אי אפשר אפילו להשכיר את הדירה הזאת, לא למכור אותה.
נסים זאב: אף אחד לא מוכן להיכנס שם גם בחינם, זה המצב.
נסים זאב: אני רוצה להבין מה המשמעות שמדובר פה בנכס פרטי.
נסים זאב: אם היה מחבל חמוש נכנס לדירה פרטית, היינו אומרים זה נושא פרטי?
נסים זאב: נכנסים לרשות הפרט.
נסים זאב: אלה כמו מחבלים בעיניי.
נסים זאב: נרקומנים, סוחרים הם כמו מחבלים שהולכים ממקום למקום, והורסים כל חלקה טובה.
נסים זאב: והאנשים האלה מבינים רק כוחניות.
נסים זאב: כוח מול כוח.
רחל פריאל: זאת היתה המגמה של העירייה להעביר אותם לנכס פרטי.
נסים זאב: וכשהם רואים ריפיון מצד המשטרה, הם מנצלים את החולשה הזאת, והם בוחנים את המשטרה.
נסים זאב: עובדה, איך פתאום יכול להיות שבבניין אחד מתאספים 400 נרקומנים?
נסים זאב: מה, זה בא ביום אחד?
נסים זאב: הם בחנו וראו שאפשר מעשרה להיות עשרים, ומעשרים שלושים, ואחר כך נהפכו למאה.
נסים זאב: שרי מאות, ואחר כך שרי אלפים.
נסים זאב: לא יאוחר הזמן, בקצב הזה תהיה שכונה שלמה של נרקומנים, שתיהפך להיות עיר הנרקומנים.
נסים זאב: ואם רוצים באמת לטפל, ישנם שני מישורים.
נסים זאב: המישור של המשטרה הוא מוגבל ביותר.
נסים זאב: אני לא מצפה מהמשטרה שהיא תשקם את הנרקומנים האלה.
נסים זאב: כל נושא השיקום, זה נושא של הרשויות המתאימות, והרשות לסמים, ששם גם הממשלה לא מתקצבת מספיק.
נסים זאב: תבן אין איתה לעבדיך, ולבנים אומרים לנו אסור.
נסים זאב: והנה עבדיך מוכים, וחטאת עמך.
נסים זאב: אי אפשר לבוא ולקבוע ולדרוש מהרשויות כשהם לא מתוקצבים.
נסים זאב: לכן אדוני היושב ראש, התשובה הזאת חשובה לי כשלעצמה.
נסים זאב: כדי להקים את הזעקה הזאת, שהעבריינים יידעו שמפה יוצאים בהחלטה שהיום בערב הם לא יהיו שם.
נסים זאב: שהיום בערב הולכים לנקות אותם מהשטח.
נסים זאב: ואין דבר כזה – צריכים להתקשר למשטרה.
נסים זאב: המשטרה לא יוצאת משם.
נסים זאב: אם צריך להעביר לשם גדוד של צבא, נעביר שם.
נסים זאב: צריך לחסל את התופעה מהמקום הזה.
נסים זאב: אני מבין את הזעקה שלהם.
נסים זאב: אישה שצריכה להיניק תינוק, צריכה לבוא ולהסביר מה הבעיה של המשפחה הזאת?
נסים זאב: אני מאמין שהיושב ראש הוא חם לנושא הזה, הרבה יותר מכל אחד אחר.
נסים זאב: הוא לא זקוק אפילו למלים שלי.
נסים זאב: הוא יעשה את הכל כמיטב יכולתו בוועדה הזאת.
איוב קרא: אתה מתכוון להביא גדודים של צבא לשם?
מירי מלכה: צריך נוכחות של משטרה שלא נמצאת בשטח.
נסים זאב: צריך נוכחות של משטרה.
נסים זאב: כשהמשטרה לא יכולה לטפל, היא משתמשת במשמר הגבול.
נסים זאב: זה לא חידוש בעיניך, אפילו אם רוצים לפזר הפגנה מביאים את המג"בים.
נסים זאב: המשטרה או הצבא משתמשים גם בחיילים.
נסים זאב: אני אומר שאם אין לה את היכולת, כוח אדם, אז באופן זמני אפשר להשתמש גם בכוחות אחרים.
יחיאל חזן: תודה רבה לחבר הכנסת נסים זאב.
יחיאל חזן: אני מבקש לשמוע את חבר המועצה.
שלמה מוסלאווי: אני חבר מועצת עיריית תל אביב יפו, כמו כן, אני יושב ראש ועד שכונת התקווה.
שלמה מוסלאווי: אני לא מאמין בלקחת את האנשים ממקום מסויים, ולהעביר אותם למקום אחר.
שלמה מוסלאווי: אז יקחו אותם משם, אז הם יעברו לשכונת התקווה, לשכונת עזרא.
שלמה מוסלאווי: זה כמו שלקחו אותם מלוד, הזכירו את ההמראות בלוד, היום הם נוחתים בשכונות הדרומיות.
שלמה מוסלאווי: כאן לא פותרים את הבעיה.
שלמה מוסלאווי: מדובר בפתרון נקודתי, וזו לא הדרך.
שלמה מוסלאווי: דיברו גם נציגי המשטרה והעירייה, לדעתי כל הגופים לא עושים מספיק.
שלמה מוסלאווי: הזכיר ניצב מוטי כהן שלקחו אותם, נתנו להם הפנייה.
שלמה מוסלאווי: אני המום מהדברים האלה.
שלמה מוסלאווי: לתת להם הפנייה, זה כאילו בן אדם רגיל, שנתנו לו הפנייה לרופא.
שלמה מוסלאווי: זה לא חולה רגיל, זה מדהים.
שלמה מוסלאווי: ראיתי גם בטלוויזיה, לקחו אותם באוטובוסים, הורידו אותם בצמתים, וחזרו שוב.
שלמה מוסלאווי: אז לתת להם הפנייה לרווחה או למרכזי גמילה, כנראה שצריך ללמוד עוד קצת את הנושא הזה.
שלמה מוסלאווי: לגבי הרשות שלנו, שלדעתי לא עושה מספיק.
לנדס מאיר: לא עושה כלום.
שלמה מסלוואי: אם נרקומנים אמורים לחכות חצי שנה ויותר בשביל להתקבל לטיפול בכלל, אז זה לא נקרא לעשות משהו.
שלמה מסלוואי: אני לא מאשים את בני אברהמי, הוא ומאיר מנסים לעשות.
שלמה מסלוואי: אבל אם אין תקציבים אי אפשר לעשות.
שלמה מסלוואי: כל הזמן מקצצים ומקצצים, אין עובדים סוציאליים.
שלמה מסלוואי: מי בדיוק יטפל באנשים האלה?
שלמה מסלוואי: אם מדברים על תקופה שאני זוכר, היא היתה יותר טובה.
שלמה מסלוואי: אני חושב שצריך לשנות את השם, הרשות למלחמה בסמים.
שלמה מסלוואי: אפילו זה לא מאבק, אני לא רואה את המלחמה.
שלמה מסלוואי: עם תקציב כזה עלוב של 13 מיליון שקלים אפשר לעשות מלחמה?
יחיאל חזן: 11 מיליון.
שלמה מסלוואי: עם רבע מטוס שקונים, אפשר לפתור חלק גדול מהבעייה הזאת.
שלמה מסלוואי: היתה תקופה שאני זוכר שהיו שם 45 מיליון שקלים.
שלמה מסלוואי: אני גם מבין את המשטרה.
שלמה מסלוואי: שוטר לא שש להתעסק עם נרקומנים, אפשר להבין את העניין הזה.
שלמה מסלוואי: להידבק ולהתחכך איתם, זה לא מהדברים הפשוטים.
שלמה מסלוואי: כל בן אדם לא היה רוצה את זה.
שלמה מסלוואי: גם בשכונת התקווה, ברחוב האצ"ל תמצאו גם שנמצאים שם עשרות נרקומנים.
שלמה מסלוואי: אז אם מדברים על מאיפה לקנות, גם אפשר לקנות שם.
שלמה מסלוואי: אני חוזר ואומר, אני חושב שלא כך צריך לטפל בבעיה.
שלמה מסלוואי: צריך לאגד את כל הגופים שאמורים לטפל בנושא הזה.
שלמה מסלוואי: בכלל, אולי עכשיו כאשר מחלקים תיקים, צריך לקחת שר שיהיה ממונה על כל הנושא הזה.
שלמה מסלוואי: אולי מכאן תבוא הישועה.
שלמה מסלוואי: אני רוצה להזכיר שבזמנו בני אברהמי, וגם עיריית תל אביב יצאה במסע של לנקות את כל ההומלסים שעומדים בצמתים.
שלמה מסלוואי: בגאווה ובהתלהבות ניקו את כל העומדים בצמתים.
שלמה מסלוואי: יום לאחר מכן, כולם חזרו.
שלמה מסלוואי: אותו דבר גם פה, אני יודע מה התושבים האלה עוברים.
שלמה מסלוואי: אבל אני לא רואה את הפתרון.
מאיר שרעבי: אני מזדהה עם התושבים וגם עם הכאב של המכורים.
מאיר שרעבי: לא הייתי יכול לחיות במקום הזה.
מאיר שרעבי: אני מכור לשעבר.
מאיר שרעבי: מה שקורה הוא שהאנשים האלה חולים, יש כמה דרגות לחולי שלהם.
מאיר שרעבי: אני אקרא לזה כך, פצועים קל שיכולים ללכת לבד לעמדות.
מאיר שרעבי: פצועים בינוני, ופצועים קשה.
מאיר שרעבי: צריכים לגשת אליהם ולהציל אותם משם, וצריך להיות שילוב.
מאיר שרעבי: הייתי בתידרוך ביום חמישי, המשטרה עשתה עבודה נקייה, עדינה.
מאיר שרעבי: כמו ששלמה אמר, אני גם מסכים עם זה, שקשה להם להתמודד עם המכורים.
יחיאל חזן: מה עשתה המשטרה לפני יום חמישי?
יחיאל חזן: אתה הרי איש שטח.
יחיאל חזן: תייצג את המשטרה, תגיד מה עשתה המשטרה.
מאיר שרעבי: אני לא יודע, התושבים דיברו.
מאיר שרעבי: היה מוסכם כאילו בהרשאה, כי לא יכול להיות דבר כזה שמאות ועשרות של נרקומנים השתלטו בלב תל-אביב, בלב המדינה.
מאיר שרעבי: אני אמרתי זאת כמה פעמים, שבתל אביב כדאי להיות חתול או כלב.
מאיר שרעבי: אם תשים חתולה קטנה בצומת, שלושה רכבים יבואו ויקחו אותה לפנסיון.
מאיר שרעבי: תשים בן אדם, אף אחד לא יגע בו.
מאיר שרעבי: ידרכו עליו ויעברו עליו כאילו האנשים שקופים.
מאיר שרעבי: לאנשים האלה יש משפחות, יש ילדים,יש אחים, יש הורים.
מאיר שרעבי: מה שהם מבקשים בסך הכל הוא טיפול.
מאיר שרעבי: טיפול עולה יותר בזול מאשר להכניס אותם לכלא על הפריצות שהם עושים.
מאיר שרעבי: הם מגיעים בסוף לכלא, פותחים להם תיקים.
מאיר שרעבי: או על הנזק שהם עושים ביום, נזק של שימוש ביום, לקום בבוקר לשבור מנה.
מאיר שרעבי: הזקנות מאוד מסכנות, וגם הפיליפיניות.
מאיר שרעבי: הם מתנפלים על העובדים הזרים, כי הם לא מדווחים למשטרה.
מאיר שרעבי: הם מותקפים שם, זה הפך להיות הפקרות.
מאיר שרעבי: הפקירו את התושבים בלב המדינה להיות בני ערובה של הנרקומנים.
מאיר שרעבי: זה שילוב של שני דברים.
מאיר שרעבי: גם המשטרה צריכה להיות בשטח.
מאיר שרעבי: הנרקומן יפחד שיקחו לו את המנה.
מאיר שרעבי: הוא עבד שעות בשביל להשיג את המנה.
מאיר שרעבי: גנב, פרץ, שדד.
מאיר שרעבי: ואם תהיה המשטרה ותיקח לו את המנה, ולא להשאיר לו את המנה, אין דבר כזה.
מאיר שרעבי: יש פה טעות.
מאיר שרעבי: יש תיק על שימוש בסמים.
מאיר שרעבי: שימוש בסמים, זה שימוש בסמים.
מאיר שרעבי: ברגע שהם יידעו שהמשטרה תציק להם, ויסכנו להם את המנה שהשיגו בקושי, הם לא יהיו שם.
מאיר שרעבי: מצד שני, צריך לפתוח מרכזי גמילה, צריך לחלק מתדון שזה התחליף הכי זול בעולם לטיפול.
מאיר שרעבי: צריך אכיפה וטיפול.
יחיאל חזן: בבקשה, נציג השלטון המקומי.
פיני קבלו: אנחנו שומעים שפעם אחת זה לוד, עכשיו זה תל-אביב.
פיני קבלו: ואנחנו נשמע על ערים נוספות ושכונות נוספות, כי אנחנו מנסים לדחוק את זה.
פיני קבלו: ולדחוק את זה - בזה שתיכנס המשטרה, אז המשטרה תשב שבוע באותה שכונה, ואני עם התושבים.
פיני קבלו: הם יעברו לאלנבי, ובשבוע שלאחר מכן, לא נפתור את הבעיה.
פיני קבלו: אני מכיר את התופעה מקרוב.
פיני קבלו: ניסיתי להתמודד איתה כראש עיר, הבעיה היא קשה, וצריך לתת לה את הכלים על מנת להתמודד איתה.
פיני קבלו: אי אפשר להשליך את הכל על המשטרה, אי אפשר להשליך תמיד את הכל על העיריות.
פיני קבלו: מדינת ישראל צריכה לקחת את זה בסדר עדיפות, וכרגע אין בזה סדר עדיפות.
פיני קבלו: בכל יישוב אתה בקושי מוצא חצי משרה של עובדת סוציאלית, או בקושי משרה בעיר יותר גדולה, שצריך להתמודד עם כל הבעיה הקשה של הנרקומנים.
פיני קבלו: הבעיה היא שבעיריות לא מתמודדים רק עם הנרקומן עצמו, מתמודדים גם עם המשפחה שלו שיש לו ילדים, שהם בקשיים הרבה יותר קשים ממה שקורה איתו.
פיני קבלו: ולכן ההתמודדות צריכה להיות בסדר עדיפות של מדינת ישראל.
פיני קבלו: אנחנו ניווכח שהערים יילכו ויוצפו, ואני מכיר את זה בפריפריות.
פיני קבלו: כי מהפריפריות הם פשוט גדלים, ועוברים אחר כך למרכזים גדולים יותר.
פיני קבלו: ולכן הערים הגדולות יילכו ויסבלו יותר בשנים הקרובות.
פיני קבלו: אני לא רואה דרך כיצד מדינת ישראל מתמודדת עם העניין הזה.
פיני קבלו: בתחומי הרווחה העיריות מקוצצות.
פיני קבלו: ביישוב שלי הקמתי יחידה שפשוט היו צריכים לחכות שבעה ושמונה חודשים, בשביל לקבל אצל אותה עובדת טיפול מקומי, כי רוב האנשים לא מוכנים להיכנס למרכזי גמילה.
פיני קבלו: הם מעדיפים לקבל את הטיפול במקום.
פיני קבלו: אתה גם לא יכול לחייב אותו לקבל טיפול, רק אם יש לו רצון.
פיני קבלו: ואם אין לו רצון, לא יעזור שום דבר.
פיני קבלו: ולכן צריך להתמודד עם הבעיה בסדר גודל ממשלתי, בתקציב מיוחד שיינתן לעניין עם התגייסות, כמו שעכשיו מנסים להתגייס בנושא של תאונות דרכים.
פיני קבלו: על זה צריך ללכת ולהתמודד עם העניין הזה, כי חיי התושבים במדינת ישראל יהיו יותר קשים, עם זה שמקצצים כל הזמן בשירותי הרווחה, ומקצצים בשירותי החינוך.
פיני קבלו: יש קושי רב, גם לאותן עמותות שקמות ומנסות לתרום.
פיני קבלו: אם הן לא מקבלות זרוע נוספת ממשלתית לסיוע שהן מתמודדות איתן, הן פשוט עוזבות.
פיני קבלו: אני מכיר את זה.
פיני קבלו: ולכן צריך להקים מרכזים גדולים, עם מערכת הסברה גדולה, וקודם כל להתחיל לעצור את אלה שמצטרפים.
פיני קבלו: אז יהיה לנו את הזמן להתחיל לטפל עם אלה שכבר נמצאים בפנים.
פיני קבלו: אבל כל יום נוספים ונוספים, אנחנו נלך ונוצף בארץ הזאת, וצריך למצוא את הדרך.
מירי כרמל: אתם רואים את הילדים האלה מבית הספר מראשון לציון?
מירי כרמל: הם נחשפים היום לסמים גלויים שנמצאים אצלנו ברחוב.
מירי כרמל: זה יגיע לילדים של כולכם בבוא הזמן.
מירי כרמל: זו לא רק הבעיה שלנו.
ירון קלדס: אני מציע לבדוק אם יש איזשהו מודל תקדים בעולם, עדיף להשתמש ברעיון טוב קיים, מלהתחיל להמציא כל מיני דברים.
ירון קלדס: נניח שהיתה תופעה כזאת בהולנד או בארצות הברית, אני מניח שאנחנו לא הראשונים בעולם, אפשר להשתמש אם זה היה דבר טוב.
ירון קלדס: יש לנו בעייה במערכת הענישה.
ירון קלדס: אנחנו עוצרים אנשים, ויש הרבה סוחרי סמים שנעצרים, המון סוחרי סמים, והעונשים הם מגוחכים, כאשר העונש הקבוע בחוק הוא עשרים שנות מאסר.
ירון קלדס: בן אדם שמכר סמים פעמיים או שלוש לסוכן סמוי נשפט לפחות משנה, תשעה חודשים, מייד בשלב הכרעת הדין הוא משוחרר, כי הוא ריצה את העונש בשלב המעצר עד תום ההליכים, וזו אחת הבעיות שלנו.
יחיאל חזן: ברשותך, כקצין מודיעין אני רוצה לשאול אותך.