GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יונתן עמית: אני ראיתי קשר מאוד חזק בין כמה גורמים: יש קשר חזק בין נשירה גלויה וסמויה ממוסדות הלימוד לבין נתק מערכי הקהילה, שנובע בין השאר ממה שעדי אמר לגבי לחץ דתי-אידיאולוגי, אבל לא פחות מזה – מהדרישה למצוינות.
יונתן עמית: יש בציבור שלנו דרישה מתמדת למצוינות, מי שלא עומד בזה, יוצא ממרכז החברה ומזהה את עצמו מכל מיני גורמים.
יונתן עמית: רובן לא סיבות כלכליות, ולא סיבות רגילות, אלא דווקא בגלל ניתוק מערכי הקהילה משום שהוא לא מצליח לעמוד בקצב.
יונתן עמית: אחרי זה יש נגישות מאוד גבוהה.
יונתן עמית: אני באמת לא יודע אם סוחרי הסמים הם אלה שקראנו עליהם פעם, אבל כל אחד שרוצה לא בעיה להשיג מה שהוא רוצה.
יונתן עמית: זה זול, נגיש, זמין בצורה שלא תיאמן, הכמויות שמסתובבות לא ייאמנו, והמחירים מאוד נמוכים.
איוב קרא: לא הבנתי את הקשר בין בחורי הישיבות לבין כיכר ציון.
יונתן עמית: האחוזים בישיבה מצוינת כלשהי יהיו אפסיים, ואלה יהיו בדרך-כלל החבר'ה שיש להם נתק מערכי הקהילה או משום שהם לא מסתדרים עם ההורים שלהם, או משום שהם לא מסוגלים לעמוד בדרישות המצוינות.
יונתן עמית: אלה יהיו בדרך-כלל החבר'ה הכי פחות מצוינים.
יונתן עמית: ההידרדרות אחר-כך היא מאוד קלה.
יונתן עמית: ברגע שהוא מזהה עצמו עם קבוצת הנידחים והמנותקים, מישהו כבר מציע לו את השימוש, וההמשך קל מאוד.
איוב קרא: זו אחת הסיבות.
יונתן עמית: יש פה כמה סיבות: נשירה, קושי לעמוד בדרישות ונתק מערכי הקהילה עם נגישות מאוד גבוהה.
יונתן עמית: ארבע סיבות שאני רואה.
יונתן עמית: אני מסכים שיש השפעה מאוד כבדה לתרבות הנוער הבינלאומית שכן חודרת לכולם.
יונתן עמית: תרבות הנוער הבינלאומית פונה לדרך של שימוש די חופשי במריחואנה על כל סוגיה, והיום גם מקובלות לשימוש בחומרים הרבה יותר מסוכנים, כמו אקסטזי ודומיו.
יונתן עמית: תכניות המניעה שקיימות היום, אבל אני מרגיש שהן רק מגרדות את הציפוי של הצבע.
יונתן עמית: צריך לפעול בבתי-ספר או על מסלולים מקצועיים שהחבר'ה האלה רוצים וצריכים ויהיו מסוגלים להצליח בהם ולמצוא את עצמם שם, ובה צריך לשלב גם תכנים ערכיים וגם גישה טיפולית.
יונתן עמית: אגב, אני לא חושב שהמצב הביטחוני משפיע אצל אף לא אחד מאלה שדיברתי אתם, בכלל לא!
איוב קרא: יש כאלה שטוענים שהאינתיפאדה והמצב הביטחוני הן הסיבות העיקריות.
יונתן עמית: לחלוטין לא! אין שום קשר.
עדי מינץ: זה לא מה שאני שמעתי.
ניסן סלומינסקי: חבר'ה, מה אתם רוצים?
ניסן סלומינסקי: זו דעתו.
יעקב בן-משה: אתה מדבר על נוער מאוד מגזרי, אבל לא הנוער של אריאל.
יונתן עמית: לא על אריאל, לא על מעלה-אדומים.
איוב קרא: הוא בא מהשטח, עובד הרבה שנים בקרב ההתיישבות, והוא סותר את דעת המשטרה.
יעקב בן-משה: הוא לא סותר את דעת המשטרה, הוא מתייחס לאוכלוסייה מאוד ספציפית בתוך יש"ע.
יעקב בן-משה: הוא עובד עם מגזר מאוד ייחודי של חבר'ה דתיים יותר, אבל זה לא החבר'ה של אריאל או של מעלה-אדומים ולא של אלפי מנשה ששם הם יגידו לך שגם הבעיה הביטחונית מטרידה אותם.
יונתן עמית: מסכים במאה אחוז, לא התייחסתי לאוכלוסייה שאני לא מכיר.
שלום גליל: אני רכז הנוער של היישוב בבית-אל, חדש בתפקיד.
שלום גליל: לפני-כן הייתי רכז הדרכה בישיבה התיכונית.
קריאה: תהיתי למה לא באו מיישובים אחרים מהגוש.
איוב קרא: לא רק יישובים, גם אישים חשובים בקהילה החליטו לא לבוא, ואני חושב שהטיוח לא פותר בעיה.
איוב קרא: צריך להקיף את הבעיה כולנו ביחד, למזער אותה או למגר אותה.
שלום גליל: המועצה בבית-אל לא מטייחת את הבעיה.
שלום גליל: היא הקימה מרכז למתבגר בתקציבים אדירים.
שלום גליל: כרכז נוער, אנחנו מטפלים באופן שוטף בנוער.
שלום גליל: אני רוצה לדבר על פרוייקט אחד שהוא בנושא מניעה ולא בנושא של טיפול ושיקום.
שלום גליל: אנחנו בבית-אל הקמנו פרוייקט "משפחות מאמצות", ואנחנו מועמדים לפרס משרד החינוך על זה.
שלום גליל: הפרוייקט הזה מצמיד לכל שכבת גיל משפחה צעירה שתלווה אותו לא בתור אימוץ עקב בעיות סוציאליות, אלא ליווי של קבוצות הטרוגניות של דתיים וחילוניים.
שלום גליל: הם מתכנסים אצלם פעמיים-שלוש בשבוע, ומכיוון שהם לא הורים אין מחויבויות.
שלום גליל: אני בעצמי משפחה מאמצת כזאת, אנחנו מלווים את שכבת "התקומה", חבר'ה שמסיימים עכשיו צבא.
שלום גליל: בשכבת הגיל שלנו היה בחור שצרך סמים, ואני יכול להגיד שבזכותנו הוא הגיע ל"רטורנו", כי אנחנו פתחנו לו את הכיוון למקום הזה.
שלום גליל: עכשיו בתור רכז נוער שמרכז את הפרוייקט, אני חושב שאנחנו מצליחים להגיע לאחוז מאוד גבוה של הנוער, ואני רואה את זה כתכנית מניעה די מוצלחת.
יונתן עמית: שלום, אתם 99% מהנוער, ואחוז משתמש.
יונתן עמית: אלה שמשתמשים הם אלה שלא מגיעים למשפחות מאמצות.
שלום גליל: אני לא חושב.
איוב קרא: אני רוצה לשאול.
איוב קרא: בישראל משתמשים או התנסו קרוב ל- 10% מבני-הנוער, ממוצע כלל ארצי.
איוב קרא: כמה אצלכם יש בקרב הנוער?
יונתן עמית: 2% זו הערכה מקסימלית.
שלום גליל: גם חבר'ה שלומדים במקומות מחוץ לבית-אל, יש התנסות גם במקומות אחרים, לאו דווקא תושבי בית-אל שמתנסים.
יונתן עמית: 30 מתוך 1500 בני-נוער, זה 2%.
איוב קרא: הרשות למלחמה בסמים, בבקשה.
יעל נרדימון: כל נושא השימוש בסמים ביש"ע עלה בשנתיים האחרונות.
יעל נרדימון: אנחנו מרגישים שהייתה פה נכונות של ראשי הרשויות לחשוף את הבעיה.
יעל נרדימון: אני לא מאמינה שזה לא היה קודם, אנחנו נאיבים.
יעל נרדימון: הייתה התעוררות, התחילו להגיע פניות, ואנחנו נכנסנו לחלק מהיישובים.
יעל נרדימון: בזמנו היינו בקרני-שומרון, אנחנו עובדים במעלה-אדומים, בבקעת הירדן הייתה לנו מתאמת והיא עזבה.
יעל נרדימון: אנחנו עובדים גם באפרת, גם בגוש עציון.
יעל נרדימון: אנחנו לא מחזיקים מתאם בכל מקום כי היישובים לא גדולים.
יעל נרדימון: היינו בקריית-ארבע בקשר רציף בכל מיני תכניות, יש לנו מתאמת במועצה אזורית שומרון, באורנית עשינו פרוייקטים, באלפי מנשה.
יעל נרדימון: הרשות לא נכנסת לכל מקום עם מתאם, ובגלל בעיית ההסתובבות והנגישות באזור יש"ע, אנחנו החלטנו שנכון יותר להכין תשתיות במקום.
יעל נרדימון: כלומר, להכשיר צוותים שיעבדו בתוך המקום, ולא יצטרכו להביא מרצים ממקומות אחרים, כי אף אחד לא מוכן להיכנס היום ליישובים.
איוב קרא: יש כאלה שלא.
יעל נרדימון: בסדר, אבל גם כשאני מגיעה באים לקחת אותי מנקודה מסוימת בדרך, כי אנחנו לא מרגישים מספיק בטוחים.
יעל נרדימון: אין ספק שמרצה לקבוצות הורים לא יגיע ב- 20:00 ויקיים 10-15 מפגשים, לא ריאלי.
יעל נרדימון: לכן בכמה מקומות התחלנו להכשיר צוותים; קרני-שומרון הכשרנו קבוצה.
יעל נרדימון: הם הביאו את האנשים, ואנחנו הכשרנו אותם לעבוד בנושא סמים עם בני-נוער ועם מבוגרים; כנ"ל לגבי אפרת וגוש-עציון, במעלה-אדומים, באלקנה וכו'.
יעל נרדימון: יש הרבה פתיחות, אנחנו מתקצבים לפי פעילויות, והמרכז הוא קבוצות של בני-נוער בסיכון.
יעל נרדימון: חסר לי כאן מאוד אילן שמש בנושא של קידום נוער.
יעל נרדימון: אמרתי כשהזמינו אותנו לישיבה, שמאוד חשוב שקידום נוער יהיה.
יעל נרדימון: יש תופעת נוער הגבעות ביש"ע – אתה בטח מכיר – ויש שם בתי-הספר שהם לא בדיוק בתי-ספר.
יעל נרדימון: כלומר, יש שם כל מיני תופעות שהיה מעניין לשמוע עליהן.
יעל נרדימון: יש התמודדות מאוד קשה עם סמים, אבל לא רק, אלא גם ניתוק מהבית ויציאה מהמסגרות.
יעל נרדימון: זה לא עולה כאן.
עדי מינץ: בתוך נוער הגבעות הנושא הזה הוא שולי.
יעל נרדימון: בסדר.
איוב קרא: מעניין אותי נוער הגבעות, אולי תתייחסי לזה.
יעל נרדימון: אנחנו עובדים עם הגורמים שנמצאים בשטח, אין ספק שהעבודה של משטרת ש"י ראויה לציון באזור, ואנחנו מקווים שיהיו מספיק תקציבים בשנה הבאה להמשיך את העבודה.
איוב קרא: מה צריך לתת גושפנקה למלחמה הזאת?
יעל נרדימון: שעות הפנאי חסרות.
יעל נרדימון: צריך למצוא מסגרות לבני-הנוער, וכמו שאמר נכון יהונתן חשוב לשלב יום לימודים ארוך ופעילות בקהילה.
יעל נרדימון: מאוד קשה להעסיק אותם, הם באים הביתה, והם לא סתם מגיעים בסוף לכיכר החתולות בירושלים או בכל מקום אחר.
יעל נרדימון: צריך למצוא תעסוקה ביישובים, פעילויות אחר-הצהריים, עבודה עם ההורים שהיא מאוד קשה.
יעל נרדימון: בחלק מהיישובים – ראינו את זה באפרת – יש לגיטימציה אצל ההורים לשימוש בסמים.
איוב קרא: האם ביישובים המעורבים יש יותר לגיטימציה לשימוש בסמים לעומת יישובים שהם דתיים פרופר?
יעל נרדימון: ממחקרים של הרשות בקרב אוכלוסייה דתית יש פחות שימוש סמים.
יעל נרדימון: המסגרת המשפחתית, האמונה, הדת עושות את שלהן גם בנושא הסמים.
יעל נרדימון: אבל, כמו שהגדיר נכון יהונתן, בגלל בעיות של נשירה ואי-עמידה בציפיות ובלחצים אנחנו רואים את זה גם שם, אבל זה ודאי לא מגיע לממדים שנמצאים אצלנו.
יעל נרדימון: באוכלוסייה מעורבת יש חשיפה גדולה יותר לשימוש בסמים, אבל יש גם התמודדות.
יעל נרדימון: אני רואה בשנה האחרונה שאנחנו מוצפים בבקשות להתמודד עם הנושא.
יעל נרדימון: זה לא היה לפני שנתיים.
יעל נרדימון: היום אני מקדישה הרבה מאוד תקציבים ליש"ע כדי לנסות להתמודד עם זה, והם בונים לבד תכניות.
איוב קרא: למה הרבה אנשים שפנינו אליהם לא גילו היענות להשתתף בדיון?
יעל נרדימון: מאוד מפתיע אותי.
יעל נרדימון: אני הייתי בטוחה שאני אראה פה אנשים גם מגוש עציון וגם מאפרת, כל היישובים שאנחנו עובדים בהם ברציפות.
יעל נרדימון: כל ראשי המועצות שאנחנו יושבים איתם, מאוד מפתיע אותי שהם לא פה.
איוב קרא: אתכם הם פתוחים, אין בעיה.
יעל נרדימון: מאוד פתוחים.
יעל נרדימון: להיפך, הם מזמינים אותנו, הרי כפי שאתה יודע אנחנו לא באים לבד.
איריס מורדקוביץ': אנחנו רואים עלייה מאוד חדה בבקשות ובדרישות האינטנסיביות לפתוח טיפול.
איריס מורדקוביץ': אני מדברת על היבט הטיפול ולא על מניעה.
איוב קרא: תתייחסי להיעדר מסגרות טיפוליות.
איריס מורדקוביץ': אני אתייחס, אני גם נתתי הרבה מאוד נתונים.
איריס מורדקוביץ': כשכמות הפניות אלינו התחילה להיות גדולה מאוד ומספר הפונים גדל דרשנו להעביר מטופלים ליישובים אחרים.
איריס מורדקוביץ': אנחנו יושבים ביישובים עם עובדים סוציאליים בתוך היישוב; התחילה תופעה שפנו מהיישובים והתחלנו לחפש יישובים שמוכנים לקלוט את בני-הנוער האלה לטיפול, וזה הפך להיות בעיה מאוד גדולה.
איריס מורדקוביץ': הבעיות התחילו מהשאלה "איך נארגן מונית שתצא פעמיים ביום ליישוב הספציפי?", זה הפך לבלתי נסבל.
איריס מורדקוביץ': אז עשיתי בדיקה באמצעות המפקחת שלי במחוז ירושלים וראיתי תופעה קשה שהגיעה גם לדובר המשרד וגם ללשכת השר.
איריס מורדקוביץ': יש לי נתונים על 17 יישובים.
איריס מורדקוביץ': רוב היישובים היום מודעים, מבקשים ומוכנים להתייחס לתופעה.
איריס מורדקוביץ': יש יישובים – כמו מגילות שיש בהם סמים – ולא היו אפילו מוכנים לענות לנו, יש לי נתונים קשיחים ממנהלי לשכות רווחה מכל היישובים האלה.
איריס מורדקוביץ': אנחנו יושבים היום ב- 3 יישובים, מעט מאוד.
איריס מורדקוביץ': אני מדברת על הנוער כרגע, אבל יש גם בעיה עם מבוגרים.
איריס מורדקוביץ': אני מחלקת את שני סוגי הטיפול.
איריס מורדקוביץ': לא מעט עלה פה השם של "רטורנו"; זו מסגרת פנימייתית שנותנת מענה בקצה הרצף, ובחלקה היא גם במימון שלנו, גם הנוער וגם המבוגרים.
איריס מורדקוביץ': זו מסגרת באחריות המשרד.
איריס מורדקוביץ': יחד עם זה, אף על פי שחושבים שהפתרון לטיפול הוא בתוך מסגרת פנימייתית אני לא מסכימה עם זה.
איריס מורדקוביץ': זה נכון בקצה הרצף, לא צריך לשלוח כל נער או נערה לפנימיה כדי לקבל טיפול.
איריס מורדקוביץ': נכון לקבל את הטיפול בבית, במקום שהם נפלו ובמקום שיש בעיה, במקום שההורים עוצמים את העיניים והגיע הזמן שיפתחו, במקום שאין פעילות אחר-הצהריים וצריך לעשות אותה הרבה לפני שמגיעים לטיפול, אבל מגיעים לטיפול ויש המון בעיות.
איריס מורדקוביץ': אנחנו יושבים באורנית, בקרני-שומרון ובאלפי-מנשה, והבקשה שלנו מהם היא לעבוד אזורית, וכאן אנחנו נכנסים לבעיה הבאה.
איריס מורדקוביץ': אנחנו מוכנים להיכנס בפינצטה כי יש מעט מאוד תקציבים היום.
איריס מורדקוביץ': אנחנו דורשים מכל יישוב שאנחנו נכנסים אליו לעבוד אזורית, אנחנו צריכים לחבור בכל דרך כדי לשכנע את היישובים שאם הם מודעים לבעיה הם צריכים לעבוד אזורית.
איריס מורדקוביץ': ביישובים שאנחנו כבר נכנסנו אנחנו עובדים אזורית, ביישובים שנכנסתי אליהם לאחרונה – אפרת – ביקשו מאיתנו שנה.
איריס מורדקוביץ': אחרי לחצים מצדם יכולתי להעביר תקציב שיעבור ל- 2004 לאפרת וליישובי הגוש, פתאום הם לא מוכנים לעבוד אזורית.
איריס מורדקוביץ': הנה כבר יש לכם כסף לעבוד ביישוב, תתחילו לעבוד; לא עובדים כבר חודשיים.
איריס מורדקוביץ': אנחנו מדברים על כסף שכנראה יופנה גם למועצה האזורית מטה שומרון, אבל צריך לעבוד אזורית, צריכה להיות יכולת של היישובים לעבוד יחד ולחבור לתכניות משותפות, ופה אני קוראת לכם.
איריס מורדקוביץ': מההיבט של טיפול, כשיש מצוקה ולחץ, אינתיפאדה ממושכת ומחסור בפעילויות אחר-הצהריים יש הרבה משברים ופנייה לטיפול.
איריס מורדקוביץ': אנחנו רואים את זה בכל הנתונים ובכל המחקרים, וכדאי לא לעצום את העיניים.
איריס מורדקוביץ': הילדים והנוער חיים שם במצוקה, וכשאין פתרונות הם פונים לסמים.
איוב קרא: יש לך נתונים?
איריס מורדקוביץ': אני נתתי המון נתונים, לקחו מסמך גדול שאני כתבתי וציטטו, כולל הטבלה.
בלנקה לאטוטה: אני רציתי להוסיף על דבריה של איריס בקשר לרטורנו.
בלנקה לאטוטה: ברטורנו המתבגר נכנס נקי מסמים.
בלנקה לאטוטה: אם הוא משתמש הוא צריך לעשות קודם-כל גמילה.
בלנקה לאטוטה: למשרד הבריאות יש רק 16 מיטות למתבגרים בכל הארץ, ולצערי הרב, אין לנו מספיק תקציב כדי להגדיל את המיטות, וזו בעיה מאוד רצינית.
בלנקה לאטוטה: גם למלכישוע, הקהילה הטיפולית השנייה שמטפלת בנוער, נכנסים נקיים בלי שימוש.
בלנקה לאטוטה: יש פה פער מאוד גדול, והרבה מאוד אנשים פונים, ואין מענה בשבילם.
יעל להמן: אני יועצת בכירה במשרד החינוך.
יעל להמן: אני אדבר על בתי-הספר, על העשייה וגם על מה שאנחנו רואים.
יעל להמן: חוץ מזה הייתי בוועדה שבדקה שבדקה מטעם משרד החינוך את נושא נוער הגבעות.
איוב קרא: דברי על זה, זה חשוב לי.
יעל להמן: כן.
יעל להמן: יושבת לידי רחל נוייבאר, מדריכה מאוד ותיקה, ואנחנו רואים שני תהליכים במקביל: מצד אחד יש בהחלט גידול בחומרה, ולא רק בסמים אלא בהרבה מאוד תופעות.
יעל להמן: יש החמרה לא דרמטית, אבל קיימת; מצד שני יש הרבה יותר מודעות.
יעל להמן: ניסינו להיכנס למוסדות חינוך ולמועצות לפני מספר שנים ונתקלנו בהתנגדויות, היום כמעט אין, יש במקומות מאוד מסוימים ובעיקר בישיבות יותר "קדושות".
יעל להמן: ברוב המקומות רמת המודעות מאוד גבוהה, מזמינים כניסה.
יעל להמן: כשקורה משהו יש המון עשייה, אחר-כך יש רגיעה ושוב התנגדות, לא רוצים שזה יהיה מרכז העשייה, ואנחנו גם לא חושבים שזה צריך המרכז.
יעל להמן: זה צריך להיות חלק משיפור הנתינה לכל התלמידים.
יעל להמן: אני מאוד מסכימה עם הניתוח שעלה פה; אני כן חושבת שלמצב הביטחוני יש השלכה, אנחנו רואים את זה לא רק בסמים, ויש פתרונות מערכתיים שהיישובים מתחילים עכשיו למצוא.
יעל להמן: ריבוי המסגרות שיש אך ורק ליש"ע, כמו "אהבת חיים" שאתה עמדת בראשו, כמו "לח"ן", "שדה-בר", "הבית האדום", "אבנת" וכדומה – אין כדוגמתם בשום מקום בארץ.
יעל להמן: כל הזמן נפתחות מסגרות חדשות, וזו תופעה ייחודית ליש"ע, שאין כזו בכל הארץ.
יעל להמן: אלה ניסיונות שבאים מהשטח לפתור את הבעיה של הנוער שלא יכול לעמוד בלחץ המוסדות הישיבתיים והאולפניסטים, וזה עוד יותר מחריג אותם – פתרון שיותר שוב בעיה.
יעל להמן: אנחנו מדברים הרבה על נוער שאומר שלא יילך לישיבה באולפנא, אלא יילך כבר ל"לח"ן" כי הוא בטוח שלא יצליח.
יעל להמן: לכן נפתחות עוד מסגרות שבתוכן מעשנים סמים, חלק בעצימת עין ובחלק לא.
יעל להמן: עצם הפתרונות שיוצאים מהשטח הם לא תמיד הפתרונות הנכונים, ויש צורך להגיע לפתרונות מערכתיים הרבה יותר גדולים לפתור את הבעיה של הנוער הבלתי מצטיין.
יעל להמן: נפלא שיש נוער מצוין, ויש נוער כזה.
יעל להמן: התפיסה שאתה אמרת היא נכונה: יש נוער מעולה שבמעולים, מי שלא מעולה שבמעולים – קשה לו.
יעל להמן: אנחנו מציירים את הירידה כגשר מאוד צר,
יעל להמן: שברגע שנופלים מהגשר הצר נופלים עמוק.
יעל להמן: את הגשר צריך להרחיב.
יעל להמן: אנחנו נכנסים היום לרוב מוסדות החינוך בכל מיני תכניות מניעה שנבדקים מחקרית, רחל ברמבורג בדרך-כלל בודקת אותם, זה לא נכון שהם לא נבדקים מחקרית.
יעל להמן: נכון שאין שביעות רצון של מאה אחוז שהכנסנו תכנית מניעה והכל ייפתר, אבל בתכניות מניעה יש הרבה מאוד חשיבה, והן מטפלות בדרך-כלל בדברים הרבה יותר כוללים, לא רק בסמים.
יעל להמן: למשל, תכנית המניעה למגזר הדתי "ובחרת בחיים", עצם השם אומר מה זה אומר.
יעל להמן: כמו-כן, יש ירידה בגילאים, יש תכניות בחטיבות הביניים וגם בבתי-ספר יסודיים שמונה שנתיים יש כבר טיפול די אינטנסיבי שהתחיל בשנה שעברה בכל בתי-הספר.
יעל להמן: סמינר עמיתים הוצג בכנסת לפני שנתיים בפורום גדול, ואנחנו רואים בו הצלחה מאוד גדולה, ויש לזה גם הדים מאוד חזקים בבתי-הספר.
יעל להמן: אתמול הייתי במקרה בקריית-ארבע, שם הייתה ירידה בשנה האחרונה אחרי הטיפול האינטנסיבי.
יעל להמן: החשש הוא שאחרי שיש ירידה ומאוד מרוצים זה יעלה שוב, אז צריך כל הזמן לדרבן ולעשות עוד.
יעל להמן: אנחנו יושבים המון על המדוכה, הבעיה היא קשה, ואין מישהו שיש לו פתרון.
יעל להמן: אם מישהו יציג פתרון אנחנו נשמח, אבל הגברת המודעות היא הפתרון.
יעל להמן: באפרת נעשתה עבודה יוצאת מן הכלל עם תחרות של כל בתי-הספר, בשיתוף של כל הקהילה.
יעל להמן: עשייה כזו עוד לא הייתה.
יעל להמן: קוימו ערבים לקהילה כדי לעורר את ההורים שנרדמים.
יעל להמן: אפשר לעשות ניתוח של כל קהילה שאני מכירה, יש הבדלים גדולים מאוד.
יעל להמן: הסיפור של אפרת אינו דומה לסיפור של קריית-ארבע, זו אוכלוסייה אחרת, המניעים הם אחרים, צורת הבילוי היא אחרת.
יעל להמן: לגבי "נוער הגבעות", הסתובבתי בכל הגבעות ומצאתי מעט נוער, אפשר לספור אותם, יש גם אנשים מבוגרים.
יעל להמן: זה מעיד על קצה של נוער שמורד בכל העולם, אבל פה הוא קיצוני יותר בכל מיני אצטלות דתיות ואחרות, חלקן שהם מאמינים בהן בכל לב.
יעל להמן: בקצה הזה יש גם הרבה הפקרות מכל הכיוונים, אבל במספרים ממש זניחים; מה שכן לפעמים הם מושא להערצה, וזאת הבעיה, כשמגיעים ליישובים הם אומרים: "אני לא שם, אבל הייתי רוצה להיות שם".
יעל להמן: זה שהם מושא להערצה לחלק מהנוער זה דורש טיפול.
יעל להמן: יש היום טיפול אינטנסיבי בנוער ברוב המועצות.
יעל להמן: יש מחויבות מאוד עמוקה של היישובים, וזה דבר נפלא, זה הולך ומתפתח מהר מאוד.
איוב קרא: נציגת קריית-ארבע, אנחנו רוצים לדעת מה אתם עושים בקריית-ארבע?
חנה שביל: אני רוצה להעיר כמה דברים.
חנה שביל: לגבי נושא ההגעה שבאים ולא באים, אתם רואים שהחדר קצת דליל, אין ראשי מועצות.
חנה שביל: מאתנו הזמינו למשל את הרב ליאור ועוד אישים מכל יישוב.
חנה שביל: גם אני קצת התלבטתי, ורחל יודעת שאפילו אמרתי לה ברגע מסוים "בשביל מה לבוא בכלל".
חנה שביל: אני שמעתי גם מיישובים אחרים חוסר רצון להגיע, ואני לא מייחסת את זה בשום אופן לזה שרוצים להסתיר או חושבים שאין לנו בעיה או מטאטאים מתחת לשולחן; ממה שאני התרשמתי, העניין לא הובא בצורה שרוצים לקיים דיון שיקדם את הנושא.
איוב קרא: יושב-ראש המועצה הוא עדיין קצובר?
חנה שביל: כן.
איוב קרא: אז תשאלי אותו אם אנחנו בעד קידום קריית-ארבע או לא.
עדי מינץ: אני לא בטוח שהוא יודע שאתה יושב-ראש הוועדה, יכול להיות שאם היה יודע היה מגיע.
חנה שביל: דווקא הוא אמר שחשוב שאני אבוא, לכן לא התלבטתי יותר.
חנה שביל: מדברים ששמעתי מחברים כאן רציתי לספר על מה שנעשה אצלנו.
חנה שביל: "נערי הגבעות" היא ססמה גדולה ומנופחת, והעיתונות אוהבת את זה, ואנחנו כבר שנתיים בודקים מי הם.
חנה שביל: אין מספרים כאלה בכלל, אין נוער שם.
חנה שביל: יש שם כמה בודדים, יוצאים-דופן, אנשים מבוגרים שהגיעו או החליטו שזו הדרך שלהם.
חנה שביל: אני גם לא יודעת כמה זה נושא להערצה, יכול להיות שלפני 5 שנים היו תופעות כאלה, אבל בשנתיים האחרונות בפירוש לא.
חנה שביל: הייתה אצלנו לפני כשלושה שבועות מישהי שעושה מחקר על הנושא, היא ישבה איתנו כדי לשמוע, ואחר-כך הלכנו לסייר בכל הגבעות וחיפשנו מתחת לכל סלע ועץ.
חנה שביל: כולנו יודעים שהרשות למלחמה בסמים עושה עבודה גדולה וממושכת, וגם אנחנו הצצנו ורצינו להיעזר בהם ולעשות משהו ביישוב שלנו.
חנה שביל: יש פער מאוד גדול בין הרעיון עצמו לבין האפשרות לסייע; אני לא מוצאת גמישות מבחינת הצרכים היישוביים המיוחדים.
חנה שביל: לכל יישוב יש הצרכים שלו – אפרת היא לא קריית ארבע.
חנה שביל: אתה שאלת האם ביישובים המעורבים יש יותר סמים מאשר ביישובים בעלי אופי מסוים, כל השאלות האלה הן השטח, זו המציאות.
חנה שביל: הרשות לא בנויה או לא חושבת כמו שאנחנו רואים את זה.
חנה שביל: כשמקיימים ערבים לציבור שהרשות למלחמה בסמים נותנת בהם הרצאה של דוקטור ושל פרופסור ושל מומחים אחרים, ההשתתפות היא כמעט אפס.
חנה שביל: אני לא המצאתי את זה, ואני יודעת את זה גם מנתונים אחרים.
חנה שביל: אולי יש מקומות שזה מצליח, אבל נשאל "למה" – אנשים לא רוצים להיכנס לקטגוריה הזאת.
חנה שביל: ההורים לא רוצים שיגידו שאולי זה קרה להם או זה בדרך.
חנה שביל: אנשים לא משתתפים בזה ודוחקים קצת את הבעיות הצדה.
חנה שביל: יש פרוייקט מאוד יפה שהשקיעו בו הרבה מחשבה וכספים של נוער שעובר הכשרה של משרד החינוך, בדרך-כלל היותר פעילים.
חנה שביל: הם חוזרים לשטח ומאבדים את הראש, כי אין מדריך שהוא איש מקצוע, אין מישהו שנמצא איתם סביב השעון ויכול לתת את החיזוק---
יעל נרדימון: אבל יש יועצת בבית-ספר, את מערבבת פה כמה דברים.
חנה שביל: אני לא מערבבת, זה מה שקורה בשטח.
חנה שביל: אם אין מישהו שיכול להדריך אותם---
יעל להמן: היועצים עברו הכשרה.
יעל להמן: אין להיכנס לפרוייקט שאנשים לא עברו בו הכשרה.
יעל להמן: קודם יש הכשרה של אנשים.
קריאה: יואב כהן הוא היועץ---
חנה שביל: יואב יושב בישיבה התיכונית, יותר מאשר באולפנא אצלנו.
חנה שביל: העניין הזה לא מגובה מספיק, וזה נושא מאוד רגיש וקשה, ואנחנו יודעים כהורים שאנחנו עומדים הרבה פעמים בחוסר אונים, אז ודאי עם נוער אחר.
חנה שביל: לגבי שעות הפנאי, כשהרשות למלחמה בסמים או "מצילה" מטפלים בו, הוא חוזר לסטיגמה – "אני שייך לקבוצה", מי הקבוצה הזאת, ועד שאנחנו מאתרים.
חנה שביל: צריך להיות טיפול מערכתי, דיברו גם על מערך יישובי, ואני חושבת שזה רעיון נכון מאוד, אבל צריך להיות מערך בתוך כל יישוב שכולל את כל הגורמים שיש להם נגישות לנוער: חינוך, מתנ"ס, רכזת תנועות נוער, רווחה; לא לשים את השלט "מניעת סמים" כנושא.
חנה שביל: לדוגמה, בקריה ראינו פעילות מאוד אינטנסיבית של הנוער הטוב שלנו בנושא "מאחז הגיבורים".
חנה שביל: יש הרבה חילוקי דעות בשל הסיכון הביטחוני ועל אחריותם של ההורים, אבל רואים תופעה של פעילות מאוד יפה של נוער שנרתם ומשקיע בלי סוף.
חנה שביל: חשבנו שאם טוב להם וחשוב ליישוב, ננסה לאתר 3-4 חבר'ה שאנחנו יודעים שהם משתמשים בסמים, יודעים שיש בעיות הגעה ללימודים ולבית-ספר בכלל ונצרף אותם.
חנה שביל: הבאנו אותם להיות פעילים בסעודה שלישית במוצאי שבת, היו מזמורים, הייתה הרצאה, החבר'ה היו המומים.
חנה שביל: אפשר גם למצוא דרכים אחרות.
חנה שביל: הרבה עשו בעניין של "לא לסמים – כן לספורט", זו גם דרך אחרת.
חנה שביל: אבל בפירוש לא לתת את הכותרת של הפעילות הזאת.
חנה שביל: צריך לתת דגש להפעלה מערכתית של כל הגורמים שעוסקים בנוער.
חנה שביל: במשרד הרווחה יש מחלקות כמו: "נערה במצוקה", "נוער וצעירים", "נוער עם סמים", "קידום נוער" – מה זה?
חנה שביל: למה?
חנה שביל: אני כבר לא מדברת על איגום המשאבים שאפשר לצאת מהדעת בגללם.
חנה שביל: צריך לתת פעולות והתנסויות חיוביות לא רק לנוער שיש איתו קשיים, אלא נוער שיוכל להשתלב עם פעילויות חיוביות, עם עשייה יפה, עם כיף.
חנה שביל: אצלנו יש הגדרה די ברורה של חילונים ודתיים, אלה שהולכים למועדון החילוני משתתפים בגיבוש בהרי יהודה, ואלה שהולכים לקפה הטיפולי לנוער הדתי – לא משתתפים.
חנה שביל: לאן אנחנו מגיעים?
חנה שביל: לפעמים אלה בני אותה משפחה שבה ילד אחד עזב את הדת, ילד אחד עוד לא, או שהוא לא הולך עם כיפה כשמבקשים ממנו.
רחל נויבאר: אני חושבת שאני הוותיקה מכולכם בתחום.
רחל נויבאר: במחוז אני עובדת כ- 7 שנים בהדרכה מטעם משרד החינוך, ואני אחראית על אזור יהודה.
רחל נויבאר: רציתי להגיד שני דברים: לגבי הסיבות, הציבור הציוני-דתי-לאומי לא שונה מכל הציבור בארץ; כשכולם הלכו לנח"ל הוא הלך לנח"ל, כשכולם מחפשים חוויות מרגשות שמעניקות משמעות נוספת, הוא עושה את זה גם בדרכו שלו.
רחל נויבאר: תופעת ה-New-age של הנוער החילוני שנוסע להודו לא פוסחת גם על הנוער הזה, הדברים מחלחלים מהילדים הגדולים לצעירים.
רחל נויבאר: האחים שלהם הופכים אותם למודל לחיקוי, ורעיונות שהם מביאים לשם יורדים גם למטה, הילדים מאוד פעילים ואקטיביים, והייתי אומרת שזו לא תופעה של נוער שוליים בלבד, אלא גם של הנוער הטוב.
רחל נויבאר: נוער רמת-השרון הוא בדיוק הנוער של ההתנחלויות, נוער מעולה, חושב ומושפע מהאקלים בכל העולם.
רחל נויבאר: אנשים רואים טלוויזיה, מקבלים ערכים אחרים מאלה שהמשפחות שלהם מחנכות וקולטים את זה.
רחל נויבאר: בשנים האחרונות ההתייחסות של היישובים מאוד משמעותית.
רחל נויבאר: עלו כאן שלושה יישובים שאני עובדת איתם, ואני יכולה להגיד איך אני רואה את זה מהנקודה של משרד החינוך.
רחל נויבאר: תפקידנו להעביר תכניות מניעה, וכבר נאמר שאף אחד לא יודע עד כמה הן עובדות, אבל כל הזמן מנסים לשפר, ואין יום שאנחנו לא מחברים עוד דבר ועוד דבר, משתדלים לעשות כמיטב כוחותינו.
רחל נויבאר: הסיפור של אפרת עלה כאן בתור מודל.
רחל נויבאר: כשאני הגעתי אליהם ואמרתי שהמצב הוא כזה, וצריך לעשות, גם שם בהתחלה הייתה הכחשה.
רחל נויבאר: אולי משום שיש שם מרכיב של אנשים שעלו מארצות-הברית יש להם מודעות יותר גדולה ותרבות של תפיסת השור בקרניו ולהפסיק להכחיש ולהתחמק – ולפתור את הבעיה.
רחל נויבאר: היישוב התגייס על כל מערכותיו: הרווחה, החינוך, הישיבות והאולפנות – כולם התחילו לעסוק בזה, ואנחנו רואים את הפרות.
רחל נויבאר: כל הצעה שהבאנו להם הם חטפו וביקשו עוד.
רחל נויבאר: בקריית-ארבע אני עדיין מחזרת על הפתחים; נכון שיש פעילות בכל מיני מקומות, אבל עדיין הגישה היא "מה את באה עם זה?", כאילו אני מביאה את הסמים.
רחל נויבאר: אין מודעות לבעיה שקיימת וצריך להתמודד אתה ולפתור אותה.
רחל נויבאר: ניסיתי לקיים ימים מרוכזים דרך המרכזייה הפדגוגית שהיא מרכז העשייה החינוכית שם, אפילו יותר ממחלקת החינוך – לא הלך; דרך המדריכה היישובית – לא הלך; צלצלתי אפילו לסגן מחלקת החינוך דיין, וביקשתי את עזרתו.
רחל נויבאר: יש עדיין חסימה ביישוב שלכם להתמודד עם הדבר.
רחל נויבאר: הילדים שעוסקים בזה הם לא פחות טובים מאחרים.
רחל נויבאר: אנחנו צריכים קודם לאתר אותם ולטפל בהם, אבל אני מדברת על תכניות מניעה, להגיע לילדים הצעירים ולהשתדל לעבוד איתם.
רחל נויבאר: עושים את זה כי צריך לעשות את זה, משרד החינוך לוחץ ואני מנדנדת, המפקחת שואלת, וכולי, אבל אין רצון הפנימי של אדם לפתור את הבעיה שלו.
רחל נויבאר: בבית-אל הייתי אומרת שיש משהו דומה, עדיין לא כל גוש הישיבות והאולפנות עוסקים בדבר.
רחל נויבאר: האולפנות והישיבות הקדושות בכלל לא מתעסקים עם זה, וזה שוב מוגדר כבעיה של נוער שוליים, ואני אומרת, זו לא בעיה של נוער שוליים, זו בעיה של מיטב הנוער.
רחל נויבאר: אני עובדת גם עם הנוער החילוני, ואני מכירה את התמונה גם שם; מיטב בתי-הספר במחוז ובעיר, הילדים שלומדים פילוסופיה ופיסיקה הם הילדים שמובילים בבתי-הספר את תרבות השימוש בסמים.
רחל נויבאר: אנחנו יכולים להגיד שזה לא כך, אבל אני רואה.
רחל נויבאר: אין שום מצב שאפשר להגיד שזה לא קורה לילדי הרבנים, קורה לכל המשפחות הטובות.
רחל נויבאר: אני בטוחה שבישיבות שלומדים בהן הילדים הטובים עדיין לא קיבלו תכנית מניעה, כי יש משהו באריסטוקרטיה של היישובים שמטפלים בנוער שוליים, אבל לא תכניס לישיבה "המשובחת" תכנית מניעה, כי "לא מדובר עלינו, אנחנו עדיין מחוץ לדברים".
רחל נויבאר: אני יכולה לתת לך נתונים מדויקים.
רחל נויבאר: במצב הזה היינו.
רחל נויבאר: היינו באפרת גם ככה פעם; בקריית ארבע כן משתדלים לעשות, אבל אין תחושה של הבנה עד הסוף עד כמה זה חמור.
רחל נויבאר: אני מתייחסת לשלושת היישובים שעלו כאן, וזה הדירוג שאני רואה כמדריכה בשטח יום-יום, כמכשירת יועצים, כמכשירת ילדים בסמינרי עמיתים, כמארגנת השתלמויות אין-סופיות לצוותים של בית-ספר, לרבנים ולמדריכים, ואני רואה כמה באים.
רחל נויבאר: יש הרבה מה לעשות, אבל קודם-כל הכרה במצב, ולהבין שאם לא עושים פעילויות מניעה, כשהילדים נכנסים לזה, זה מאוד קשה.
עדי מינץ: שאלת מה הסיבה שלא הגיעו ראשי הרשויות, ואני אגיד במשפט אחד.
עדי מינץ: כאשר מעלים נושא כזה לוועדת הכנסת יש לו קונוטציה מסוימת.