GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
מיכל רוזין: זה מקובל שבנושאים כאלה יתקיים דיון בדלתיים סגורות?
מיכל רוזין: יש הבדל בין דלתיים סגורות לבין מסמכים שהם לא לחשיפה.
<סיגל קוגוט: בשביל להחליט אם המסמך יהיה גלוי או לא, את צריכה לקיים את הדיון במעמד צד אחד בדלתיים סגורות, זה לא קובע פה כלל.
<סיגל קוגוט: זה לא קובע פה כלל, אין פה התייחסות לזה, זה לא קובע פה כלל שהדיונים ככלל בנושאים האלה הם בדלתיים סגורות.
מיכל רוזין: אבל זה נותן פתח לכל אחד כמעט לטעון שהדיון צריך להיות בדלתיים סגורות.
<דין ליבנה: אבל זה רק הדיון האם לגלות מסמך או לא לגלות מסמך.
<סיגל קוגוט: שטוענים לגביו שאסור לגלות אותו, זה יהיה נדיר מאוד.
<דין ליבנה: אני חייב להגיד שזה לא קרה אף פעם אצלנו, זה לא שבמאות העתירות שטופלו עד היום היו דיונים בנושא, אבל ככל שיתעורר מצב, למדנו ממה שקורה בבתי המשפט ולקחנו תהליך ששם.
<דין ליבנה: יש למשל מסמך שיש בו פגיעה בפרטיות, חשיפה של הזדהות פוליטית של אנשים; יבואו אנשים ויגידו: אנחנו לא רוצים שייחשף, השופט צריך לראות את הנייר, והוא חייב לראות את זה במעמד צד אחד כדי להבין, האם אפשר לגלות אותו או אי אפשר לגלות אותו.
מיכל רוזין: יש פה שאלה של שקיפות לציבור בהליך בחירות.
<סיגל קוגוט: נכון, זה ממש לא רומז פה שככלל ההליכים האלה צריכים להיות חסויים, ממש לא.
<סיגל קוגוט: להפך, אם תראי אחר כך את סעיפי הפרוטוקול, שגם אותם לקחנו מאיזה תיקון שהוועדה עשתה בחוק בתי המשפט, שצריך להיות פרוטוקול רציני שמשקף את כל מה שנאמר, למרות הקושי המנהלי שכבר יגידו לנו שזאת הכבדה תקציבית, עדיין ביקשנו שייכנס הסעיף הזה, מתוך המגמה של מה שאת אומרת.
<סיגל קוגוט: המשיבים זה סעיף קיים.
<סיגל קוגוט: המצאת עתירה, סעיף 6, זה גם סעיף קיים.
<סיגל קוגוט: הניתוב זה סעיף חדש, תקראי את 7.
<ניצן רוזנברג: "רישום וניתוב 7.
<ניצן רוזנברג: הוגשה עתירה, תובא, ללא דיחוי, לעיון יושב ראש הוועדה המרכזית או עובד עתירה בכיר שהסמיך לכך והוא רשאי – (1) לקבלה לרישום במזכירות הוועדה; (2) שלא לקבלה לרישום, אם מצא שלא מתקיימות בה הוראות סעיפים 2, 3, 5 ו-6, אלא שהעותר, או המשיב, לפי העניין, רשאים לבקש שיושב ראש הוועדה המרכזית, או יושב ראש ועדה אזורית שהוא הסמיך לכך, יחליט בשאלה האם בעתירה או בתשובה מתקיימות ההוראות האמורות או לא, והחלטתו תהא סופית ומכרעת; (3) נתקבלה עתירה לרישום כאמור בפסקה (1) תועבר לעיון היושב ראש המוסמך לדון בה, אלא שהעותר או המשיב, לפי העניין, רשאים לבקש שיושב ראש הוועדה המרכזית, או יושב ראש ועדה אזורית שהוא הסמיך לכך, יחליט בשאלה האם הועברה העתירה ליושב הראש המוסמך, והחלטתו תהא סופית ומכרעת".
<סיגל קוגוט: אני אסביר מה זה אומר.
<סיגל קוגוט: ראשית, פסקה (2) אומרת שיש לנו כמה הוראות טכניות שצריכות להתקיים כדי שהעתירה תתקבל לרישום, וכאן היושב ראש עצמו, יושב ראש הוועדה המרכזית או עובד בכיר, ובדעתו להסמיך את דין אז נגיד דין, יבדוק ויראה שאכן הדברים הטכניים מתקיימים, כלומר: שכל המשיבים מצוינים, שהעותר ציין את כל הפרטים לגביו, שהוא הגיש את המסמכים, שלא חסר דבר.
<סיגל קוגוט: אם הוא חשב שלא מתקיימים הפרטים הטכניים האלה, הוא לא יקבל את העתירה לרישום.
<סיגל קוגוט: מיד נראה את סעיפי הערר, ותראו שעל רוב הדברים אפשר להגיש ערר לשופטת, גם על דברים שלא עומדים ברומו של עולם.
ניסן סלומינסקי: אם הוא החליט שכן, אז הוא צריך להחליט למי לנווט.
<סיגל קוגוט: נכון, כאן אם הוא מחליט שהתנאים הטכניים לא התקיימו, על זה אין ערר, זה כתוב פה: "החלטתו תהא סופית ומכרעת", אבל מצד שני, גם הפגיעה בזכויות היא לא גדולה, כי אם לא קיבלת עתירה לרישום, תקן את זה ותגיש אותה כמו שצריך, כלומר לא פגעתי באף אחד, למה אני צריכה להרבות עררים?
<סיגל קוגוט: אם לא קיבלתי עתירה לרישום כי הוא לא הגיש את המסמכים, פשוט הוא יגיש את המסמכים ויגיש שוב את העתירה, זה לא מעשה בית דין או משהו שמונע ממנו להגיש אותה כמו שצריך.
<סיגל קוגוט: פסקה (3) אומרת שכאן "היושב ראש המוסמך לדון בה", החוק קובע מי היושב ראש המוסמך לדון בה.
<סיגל קוגוט: החוק אומר שבעתירות האלה של הרשויות המקומיות זה יידון במקום השיפוט שבו נמצאת הרשות הזאת, כלומר אין הרבה משחקים, יש ששת מחוזי השיפוט.
אוסאמה סעדי: זה לפי בתי משפט מחוזיים, נכון?
ניסן סלומינסקי: יש שישה, ואז כל אחד יודע למי הוא שייך.
<סיגל קוגוט: נכון, ולכן בדרך כלל בסמכות מקומית בסדר הדין האזרחי יש הרבה עילות ואתה יכול למצוא את עצמך פתאום בפורום לא נאות, כי מישהו החליט ללכת לפי עילה מסוימת שנוחה לו, בגלל שמשרד עורכי הדין שלו קרוב לשם, ולהריץ אותך בכל הארץ.
ניסן סלומינסקי: ויש רק שופט מחוזי אחד שמטפל בזה?
<סיגל קוגוט: כן, אנחנו לא רצינו פיזור יתר.
ניסן סלומינסקי: ואם הוא מרגיש שהוא נוגע בדבר?
ניסן סלומינסקי: נניח, מי שמגיש את הערעור זה הבן שלו שהוא פעיל, האם זה הולך לאזור אחר?
<סיגל קוגוט: לא, זה ילך לשופטת.
<סיגל קוגוט: אני לא ראיתי שהחוק מאפשר.
<דין ליבנה: החוק לא מאפשר, יש שתי חלופות, או שנשיאת בית המשפט העליון תמנה - - -
<סיגל קוגוט: יש לה ממלא מקום גם?
<דין ליבנה: אין ממלא מקום.
ניסן סלומינסקי: זאת אומרת שאם הוא מרגיש שהוא נוגע בדבר, זה חוזר לשופטת?
<דין ליבנה: הוא יפנה לשופטת, אם השופטת יכולה להחליט או לדון בזה בעצמה במסגרת סמכותה - - -
ניסן סלומינסקי: או להעביר למחוז אחר?
<דין ליבנה: להעביר למחוז אחר היום היא לא יכולה.
ניסן סלומינסקי: אז רק זה היא יכולה - - -
<דין ליבנה: לא, היא יכולה לבקש מנשיאת בית המשפט העליון למנות יושב ראש ועדת בחירות אזורית נוסף באותו אזור, שהוא ידון בתיק הזה.
ניסן סלומינסקי: ידון רק בתיק הזה?
<דין ליבנה: כן, לעניין מסוים, אפשר יהיה לעשות את זה.
<דין ליבנה: יכול להיות שאם נראה שזה באמת קורה תדיר, נבוא לבקש תיקון חקיקה לאפשר את זה, אבל בוא נראה קודם איך זה עובד, זה הליך חדש.
אוסאמה סעדי: אבל אפשר לקבוע הנשיא או סגנו.
<דין ליבנה: אבל היום הסמכות היא של יושב ראש ועדת בחירות אזורית.
<דין ליבנה: יושב ראש ועדת בחירות אזורית זה שופט בית משפט – או מחוזי שמונה על ידי נשיאת בית המשפט העליון לפי הצעת יושב ראש ועדת הבחירות המרכזית, כלומר הוא לא יכול למנות את הנשיא של בית המשפט או סגנו.
<דין ליבנה: יש לנו שופט עם שם, ששמו גם מפורסם גם באתר וידעו מי הוא והאם הוא מקבל החלטות.
אוסאמה סעדי: שהוא יושב ראש ועדה אזורית.
<דין ליבנה: כן, יושב ראש ועדה אזורית באזור השיפוט של אותו בית משפט.
מיכל רוזין: יש שתי נקודות שמציקות לי ויקפצו לי בכל סעיף, ולכן אני רוצה לשאול לגביהן.
מיכל רוזין: אני מתנצל, הייתי צריכה לשאול קודם.
מיכל רוזין: ברגע שאנחנו סוג של "מפריטים" את זה מוועדת הבחירות המרכזית, וזאת לא הפרטה כמובן, איך אנחנו מייצרים את האחידות?
מיכל רוזין: הרי שופט אחד יכול להחליט שתעמולה מסוימת או חלוקה של דבר מסוים הם פסולים, ובעיר אחרת בדיוק באותו יום באותה שעה יקבעו אחרת.
ניסן סלומינסקי: זה לגבי כמעט כל הנושאים שבעולם.
ניסן סלומינסקי: שופט אחד מחליט כך, ואם היה שופט אחר, הוא היה מחליט אחרת.
אוסאמה סעדי: אבל יש ערר שבסוף מגיע ליושב ראש.
מיכל רוזין: אנחנו מכירים מערכות בחירות, הדברים קורים עכשיו, הרגע, לא תהליכים של חודשים, של שנים, כך שאם יהיה פסק תקדימי שלא תואם דברים שתוכל להביא תקדימים אחרים.
מיכל רוזין: פה זה עכשיו, זה הרגע קורה, ולכן יכולים להיות פה הבדלים שבאותו יום לגבי אותה תעמולה בשתי ערים שונות יפסקו כך ויפסקו אחרת, מה קורה במקרים האלה?
מיכל רוזין: לגבי עיכוב הביצוע של הצו בשל רצונו של מי שהפסיד בערעור, בתהליכי בחירות אין זמן לעכב.
מיכל רוזין: ברור שהוא יעכב, בינתיים שבוע ימים והוא חילק כבר מה שרצה, עשה תעמולה או השאיר את השלטים, וזה נגמר, לא צריך יותר מזה.
<סיגל קוגוט: יש לזה כמה תשובות.
מיכל רוזין: עד כה צו המניעה היה נאכף מידית, כלומר היו עוצרים מידית.
<דין ליבנה: גם היום.
<סיגל קוגוט: לפי הנוהל הזה זה יהיה אחיד, זה לא יעכב.
<סיגל קוגוט: ראשית, אני אקדים ואומר שלכן זה ניסוי, ולכן נתנו רק את הנושאים של חוק התעמולה, כי המחוקקים פחדו מהביזוריות.
<סיגל קוגוט: נתחיל עם האחרון, הנוהל הזה קובע, שהגשת ערר לא תעכב את הצו שניתן, אלא אם כן השופט עצמו או יושבת ראש הוועדה שקיבלה את הערר, ראו שיש פה איזה עניין שצריך לעכב.
<סיגל קוגוט: אם הם עצמם חושבים שיש כאן איזה משהו מיוחד, תקדימי, שדורש עיון נוסף, הם יכולים לתת את העיכוב ביצוע, אבל ברירת המחדל היא שאין עיכוב ביצוע.
<סיגל קוגוט: לגבי החשש מחוסר האחידות, כאן יש שתי תשובות: אחת, יש ערר שאפשר להגיש אותו, כמובן גם בזמן מאוד מאוד קצר.
<סיגל קוגוט: לא רק שיש שבעה ימים לכל היותר להגשת ערר, אלא גם כלל השיהוי חל פה, כלומר גם אם בתוך שבעת הימים חיכית שבעה ימים כשיכולת להגיש את זה מידית, יכולים לדחות לך את הערר רק בגלל זה, כי באמת לא רוצים לשחק משחקים.
<סיגל קוגוט: השופטת בערר עושה את האחידות.
<סיגל קוגוט: שתיים, יש בעשרות השנים האחרונות די הרבה פסיקה שכבר הצטברה של יושבי ראש ועדת הבחירות המרכזיות לדורותיהם, שנכון שצריכים לאכוף אותה על נסיבות ספציפיות – בזה את צודקת, הנסיבות הן תמיד חדשות – אבל בכל זאת יש כבר פסיקה, יודעים מה קורה כשאתה עושה פמפלטים, או פתאום בשנה שלפני הבחירות מציין על נייר כרומו את הישגי העירייה.
<סיגל קוגוט: יש כבר פסיקות על המון המון סוגים של דברים, כך שזאת לא איזה קרקע בתולית שמעוררת חשש.
מיכל רוזין: פעם שלחו אותי ללמוד בחירות בגרמניה.
מיכל רוזין: באתי לשם ולימדתי אותם איך עושים בחירות, זה היה נורא מצחיק.
<סיגל קוגוט: שלוש, אם באמת דין או היושבת ראש יתרשמו שזאת באמת סוגיה כזאת שהיא מיוחדת, היא כן תדון בזה כערכאה ראשונה ואחרונה, כי הנוהל הזה מאפשר לה את זה.
<דין ליבנה: החוק.
<סיגל קוגוט: החוק והנוהל, צורת הניתוב הזו מאפשרת.
<סיגל קוגוט: קודם כל העין השוזפת היא של ועדת הבחירות המרכזית, אז אם הם יראו שזה לא דבר שקל מאוד להכריע בו ושהוא דבר תקדימי וראשוני, הם כן ייקחו אותו אליהם.
מיכל רוזין: כנ"ל אם זה דבר שהם רואים שחוזר על עצמו בכמה רשויות?
<סיגל קוגוט: הרבה פעמים אם זה חוזר על עצמו, דווקא הם בערר יאשרו את הפסיקה ואז השופטים יקבלו את החיזוק שהם עושים טוב.
<סיגל קוגוט: עצם החזרה, אני לא בטוחה שזאת עילה, למרות ששיקול הדעת מאוד רחב, אלא אם היא תחשוב שבמקרה הזה כדאי שהיא תדון בזה – זה פלוס הערר פלוס הזמנים הקצרים והפסיקה הענפה שיש והעובדה שזה רק בסוגיות קטנות, זה מה שהמחוקק חשב.
ניסן סלומינסקי: מצד שני קיים עניין היעילות, כי אתה מגיש, ואם אתה צריך לחכות שם בתור אצל יושבת ראש ועדת הבחירות המרכזית, כשפה זה קרוב ואתה יכול מידית, יש הרבה יעילות ותועלת במהירות לגבי כל הצדדים, לשני הצדדים זה חשוב.
ניסן סלומינסקי: גם אם יכולות להיות מגרעות שלא תהיה אחידות בפסיקה, התועלת היא גדולה.
<סיגל קוגוט: אנחנו מקווים.
מיכל רוזין: מקווים, כי ועדת הבחירות המרכזית היא דווקא – מה שנקרא מתקתקת את העבודה.
<סיגל קוגוט: היא מאוד יעילה.
מיכל רוזין: אז אני לא מזהה פה את מה באו לתקן, אבל אני מקווה שזה ייעל עוד יותר.
<סיגל קוגוט: לא, באו לתקן שני דברים.
<סיגל קוגוט: זה נכון שהדרישה הראשונית באה מיושבי הראש, כי בתקופה של בחירות לרשויות המקומיות – והם לא פוגעים בעבודה, הם כן מתקתקים – זאת עבודה מאוד קשה, יכולים להיות להם מאות תיקים, וגם אם כבר עושים, זה יכול להקל קצת על המועמדים, שתהיה ביזוריות מסוימת.
ניסן סלומינסקי: דרך אגב, אם נניח קיבלתי קנס כי הדבקתי משהו על לוח מודעות ואני מגיש ערעור, מי דן בזה, כל ועדת הבחירות המרכזית או יושבת הראש?
<סיגל קוגוט: לא, רק השופט, זה צווים של השופט.
אוסאמה סעדי: זה שופט, אחרת כל אחד יתחיל לכתוב שם חוות דעת.
<סיגל קוגוט: פה יש הגדרה של נוגע בדבר כי לפעמים, בנושאים מסוימים, הנוגע בדבר יכול גם להגיד, אבל מי שדן בזה – זה השופט.
מיכל רוזין: יש לי עוד שאלה, אנחנו מתייחסים פה רק לרשויות מקומיות, אנחנו מתייחסים לתעמולה שקיימת ברשות מקומית.
<סיגל קוגוט: אבל הנוהל חל גם על דיונים אצל היושבת ראש בתעמולה לכנסת, ברור, הנוהל הזה הוא לא רק לרשויות המקומיות, אבל אז לא יהיה ניתוב תיקים.
מיכל רוזין: זה ברור לי.
מיכל רוזין: אפרופו ניתוב תיקים, אנחנו רואות מפלגות שמגיעות לבחירות מוניציפליות שעושות קמפיין רוחבי, לא נקודתי, מממנות מועמדים מסוימים בערים, אבל התעמולה היא תעמולה רוחבית, איפה זה יבוא לדיון, לאן ינתבו?
מיכל רוזין: זה יופיע גם במודיעין, גם בירושלים, גם בתל אביב וגם בחולון, מי ידון?
ניסן סלומינסקי: מי שיגיש.
<סיגל קוגוט: כל השאלה זה מה הטענה, מה הם עשו עם התעמולה הזאת, איזה עבירה לכאורה הם עושים.
מיכל רוזין: למה זה משנה מה העבירה?
ניסן סלומינסקי: אם זה במהות, זה ממילא הולך ליושבת ראש.
ניסן סלומינסקי: זה צריך להיות משהו שרק של תעמולה.
<סיגל קוגוט: כי השאלה מה מפריע בתעמולה הרוחבית הזאת שהם עושים, הם משתמשים בילדים לצורכי תעמולה בכל הארץ?
מיכל רוזין: נגיד.
<סיגל קוגוט: דווקא כאן ההוראות פה נורא ברורות, גם אם זה יהיה אצל כמה שופטים.
<סיגל קוגוט: זה נכון שלפעמים היושבת ראש יכולה להגיד: קיבלתי פה המון עררים על המפלגה הזאת בכל מיני צורות, אז אולי כאן אני צריכה לתת קנס יותר גבוה, כי יש לה איזה ראייה מלמעלה, כי היא רואה שהם עושים את הדבר הזה בכל מקום.
<סיגל קוגוט: כן, אז זה רלוונטי כשזה יגיע לערר, אבל עצם העבירה עצמה?
ניסן סלומינסקי: מי שמגיש את התביעה, אם הוא נמצא במחוז X, יגישו את זה במחוז X, למרות שזה רוחבי.
<דין ליבנה: זה לפי איפה שהבחירות, אבל אם באמת נראה שבמסגרת זמן קצרה יש הרבה מאוד עררים באותו נושא בכל הארץ, נבקש מהשופטת להשתמש בסמכותה למשוך את העררים האלה אליה, לאחד אותם, ואז יש החלטה אחת.
ניסן סלומינסקי: היא אומרת שנניח יש מפלגה מסוימת או רשימות שרצות בכמה מחוזות, לצורך העניין של אותה מפלגה, והן משתמשות בילדים, ומישהו רוצה להגיש על זה ערר.
ניסן סלומינסקי: להערכתי, מי שיגיש את הערר במחוז א', שם ידונו בזה.
ניסן סלומינסקי: אם יגישו את זה במחוז ב', שם ידונו בזה.
<דין ליבנה: שם ידונו - - -
ניסן סלומינסקי: אבל ברגע שבמחוז מסוים תיקבע פסיקה, אני מניח שמעבירים את זה.
<סיגל קוגוט: אבל זה נכון שבמסגרת ערר השופטת כן יכולה לראות שזאת עבירה - - -
ניסן סלומינסקי: בערר, אבל זה לא חייב להיות ערר.
מיכל רוזין: אני רואה שאת מסבכת פה את התהליך במקום לייעל אותו, כי במקום לפנות לוועדת הבחירות המרכזית ולהגיד: תקשיבו, גם בעיר הזאת, גם בעיר הזאת וגם בעיר הזאת - - -
ניסן סלומינסקי: אבל זה יבוא מכולם, כי ברגע ששופט פוסק - - -
מיכל רוזין: רק שזה ייקח כמה ימים, כי ההוא יגיש ביום ראשון בשמונה בבוקר וההוא יגיש ביום שלישי בשתיים בצהרים.
מיכל רוזין: זה לא ייעל, זה יקשה.
<דין ליבנה: לכן בנינו את זה כך שבסוף פונים למזכירות ועדת הבחירות המרכזית פה.
<דין ליבנה: הכול יגיע אלינו.
מיכל רוזין: מה זה בסוף?
<דין ליבנה: לא, בהתחלה.
<דין ליבנה: כל עתירה מוגשת אלינו, באמצעי אלקטרוני, לא צריך לבוא אלינו ישירות, מביאים את זה אלינו.
<דין ליבנה: אם נראה שיש הרבה עתירות כאלה, או אם נראה תלונה כזאת, שהיא רוחבית על כמה מחוזות, נביא את זה ישר בפני השופטת בבית המשפט העליון והיא תיתן החלטה אחת שנוגעת לכל, יש לזה פתרון.
מיכל רוזין: כן, אבל אתה לא יכול לדעת את זה, אתה יכול לדעת רק אם הוגשו תלונות, ואני אומרת:
מיכל רוזין: אם התעורר הפעיל בתל אביב ואמר שזה לא בסדר והגיש תלונה, ההוא בחולון וההוא בירושלים עוד לא התעוררו.
מיכל רוזין: אתה תקבל את זה באותו יום ראשון ותעביר את זה למחוז תל אביב, בתל אביב כבר יתחילו לדון בזה.
ניסן סלומינסקי: והפסיקה תתפרסם לכל ששת השופטים.
מיכל רוזין: לא יודעת כמה זמן ייקח לפסיקה.
ניסן סלומינסקי: אתם עושים את זה מידית?
אוסאמה סעדי: מהר.
<דין ליבנה: הדיונים מאוד מאוד מהירים.
<דין ליבנה: חבר הכנסת סעדי היה אצלנו בעל דין.
ניסן סלומינסקי: גם האינפורמציה, תוך דקה אחת זה מתפרסם לכולם, בסדר.
<סיגל קוגוט: אני מסבירה את מה שקראה ניצן, את סעיף 7(3), שאומר שאם התקבלה העתירה לרישום והדברים הטכניים התקיימו, רשאים אנשים לבקש להעביר את העתירה שיושב ראש הוועדה המרכזית או שיושב ראש ועדה אזורית שהוא הסמיך לכך, יחליט בשאלה האם הועברה ליושב ראש המוסמך, זאת בעצם הסמכות המקומית.
<סיגל קוגוט: גם כאן אין ערר מידי על ההחלטה.
<סיגל קוגוט: יש לזה הצדקה גם כן, בגלל שכל הנושא הזה יכול להגיע תוך שבוע לערר, ולא רוצים להרבות עררים על עררים, פלוס החוק עצמו – אין לו הרבה עילות של סמכות מקומית, רק עילה אחת, המקום שבו נמצאת הרשות המקומית, שרוב הקשרים של מי שמגיש את העתירה זה ממילא מאזן הנוחות לטובתו, זה לא שאני מריץ אותו מדן ועד אילת כי יש לי כל מיני עילות ואני משחקת ביניהן, ולכן זה בסדר שתוך שבוע יהיה הדיון גם פה וגם שם; הרבה פעמים זה משך הזמן שזה ייקח ולא יותר מזה, ולא צריך עוד עררים על הנושא הזה של סמכות מקומית.
<עמי ברקוביץ: הוא יוכל לערור בסוף.
<סיגל קוגוט: לגבי הדברים האחרים, גם אם יש פה קצת שינויי נוסח, אלה דברים שהיו, גם העיון וגם כתב התשובה וגם צורת כתב הטענות והראיות, הכרעה בעתירה גם היתה.
<סיגל קוגוט: 14 זה הדבר החדש.
<דין ליבנה: גם זה היה דרך אגב.
<סיגל קוגוט: דיון דחוף?
<סיגל קוגוט: סימנתי לעצמי את כל הסעיפים החדשים.
<דין ליבנה: זה היה בנוסח קצת שונה, אבל בוא נקרא.
<ניצן רוזנברג: "ראה היושב ראש כי נסיבות העניין מחייבות שלא להשהות את הדיון בעתירה שלפניו, רשאי הוא לדון בה בדחיפות בסטייה מהוראות אלה, ככל הנדרש".
ניסן סלומינסקי: מה זה נקרא בסטייה?
<דין ליבנה: לעתים מוגשת התביעה שלא לפי כל הנהלים, אבל רואים ממנה שנעשה משהו לא בסדר; אבל לא צירפו תצהיר, אבל צירפו את התעמולה הנדרשת.
<דין ליבנה: רואה היושב ראש שיש תעמולה בעייתית, לחכות עכשיו לתצהיר ישהה את זה, בינתיים יחלקו את התעמולה, והוא יגיד: אני מיד מקיים דיון, תגיש לי תצהיר אחר כך.
ניסן סלומינסקי: זה מתנגד לחוק שהגשתי, שיש סמכות לבית המשפט להוסיף לפי הבנתם הפשוטה, כמו בצבא שהיתה אחת שקפצה והתאבדה והשופטים לא קיבלו את זה כי היה חסר שם משהו.
<סיגל קוגוט: אתה מדבר על צוואות.
ניסן סלומינסקי: זה היה בצוואות, נתתי סמכות לבית המשפט להשלים לפי שיקול הדעת, כשזה נראה שזה סביר שלזה הוא התכוון, גם אם הוא לא כתב בדיוק.
ניסן סלומינסקי: גם פה אתם עושים את זה, נותנים איזה סמכות?
<סיגל קוגוט: כן, זאת סמכות כללית לנהל את זה לפי הצדק, גם אם אתה חורג קצת מהכללים הדיוניים, כי אין לך ברירה.
<סיגל קוגוט: הסעיף החדש הבא הוא סעיף 16, והוא נובע מזה שיש עכשיו שתי ערכאות, אז צריך להסדיר את הנושא של הערר.
<ניצן רוזנברג: "ערר 16.
<ניצן רוזנברג: על החלטה של יושב ראש ועדה אזורית לפי סעיף 17ד לחוק, ניתן לערור בהתאם לסעיף 17ד(ג) לחוק בפני יושב ראש הוועדה המרכזית; ואולם על החלטה שלא תינתן לגביה רשות ערעור בבית משפט, לפי צו בתי המשפט (סוגי החלטות שלא תינתן בהן רשות ערעור), התשס"ט– 2009, ייכלל הערר במסגרת הערר על ההחלטה המסיימת את הדיון בעתירה".
<דין ליבנה: כאן צריך לשנות את המילה "על" ל"לגבי".
<ניצן רוזנברג: "ואולם לגבי ההחלטה" ולא "ואולם על".
<סיגל קוגוט: גם בגלל החידוש וגם בגלל הנושא, רצינו שככלל רוב ההחלטות, תהיה עליהן ערעור בזכות לא רק ההחלטה הסופית שמסיימת את התיק, אלא גם החלטות ביניים.
<סיגל קוגוט: הדבר היחיד שבו החרגנו זה לכתוב שהנושאים שוועדת החוקה, חוק ומשפט אישרה בשעתו, שעליהם לא יהיה בר"ע בהליך אזרחי על החלטת ביניים, שאלה דברים טכניים – נגיד אורך הסיכומים, מועדים, דברים שעליהם לא ייתנו לעצור את ההליך ולהגיש ערר, אלא אם בסוף אתה רוצה להגיד: נגרם לי עוול גדול כי לא נתנו לי להגיש עוד שני עמודי סיכום, תוכל לעשות את זה, אבל לא בצורה שאתה עוצר תהליך.
<סיגל קוגוט: כל דבר אחר, יש לך ערר בזכות, מיד נראה את המועדים, זה בתקנה הבאה, ושמרנו על זכות ערעור מאוד רחבה, גם בגלל הנושא וגם בגלל החידוש.
<ניצן רוזנברג: אני קוראת את סעיף 17 "המועד להגשת" – "ערר" חסר לנו פה: "(א) ערר יוגש בלא שיהוי, לפי נסיבות העניין, ולא יאוחר משבעה ימים מיום שהחלטה פורסמה כדין, או מיום שהעורר קיבל הודעה עליה או מיום שנודע לעורר עליה, לפי המוקדם.
<ניצן רוזנברג: (ב) יושב ראש הוועדה המרכזית רשאי להאריך את המועד שנקבע להגשת ערר כאמור בסעיף קטן (א), לאחר שנתן למשיב הזדמנות להגיב לבקשת ההארכה, אם ראה הצדקה לכך.
<ניצן רוזנברג: (ג) יושב ראש הוועדה המרכזית רשאי לדחות ערר אם ראה כי בנסיבות העניין היה שיהוי בהגשתו, אף אם הוגש במועד לפי סעיף קטן (א)" – וזה מה שציינת קודם.
ניסן סלומינסקי: כלומר, כאן הסמכות היא רק להאריך ולא לקצר?
<סיגל קוגוט: לא, עצם השיהוי זאת סמכות להגיד שאם חיכית עד הדקה התשעים וטיב העניין היה מחייב אותך ליותר דחיפות, לדחות לך את זה בשל עילת השיהוי זאת עילה שקיימת במשפט האנגלי בעיקר - - -
אוסאמה סעדי: אבל סעיף קטן (א) כבר קבע מועדים.
ניסן סלומינסקי: פה אנחנו נותנים לו אפשרות גם להאריך.
<סיגל קוגוט: נכון, להאריך את המועד.
ניסן סלומינסקי: אני שואל, אם שופט מרגיש שבגלל שהנושא בוער ואתה רוצה לערער בגלל היכולת שלך לערער, למרות שזה כאילו נפסק לטובתו, הוא עוד מפחד, הוא מחכה, השופט גם יכול לקצר את זמן הערעור או רק לאחר?
<סיגל קוגוט: איך שזה כתוב כאן - - -
ניסן סלומינסקי: כאן כתוב רק לאחר.
<סיגל קוגוט: והקיצור נעשה באמצעות השיהוי.
<דין ליבנה: השופט גם לא רואה את ההחלטה בשלב הזה בשביל לקצר.
<דין ליבנה: שהשופט האזורי יכתוב בהחלטה שהערר יוגש בזמן יותר קצר – נראה לי לא מתאים.
אורי מקלב: אין בפרקטיקה קיצור זמן.
ניסן סלומינסקי: בדיון על הפטנטים, הרבה פעמים למרות שזכית, אתה לא הולך לממש ולהשקיע כספים ויכול להיות שהערעור של השני יתקבל, ואז כל מה שהשקעת הפסדת, אז מה אתה עושה?
ניסן סלומינסקי: אתה ממתין.
ניסן סלומינסקי: לפעמים בסיטואציות כאלה, יכול להיות שהשופט יגיד: אתה בבחירות, יש לך בסך הכול חודש, אתה לוקח לו שבעה ימים, למרות שהוא זכאי והוא יכול לעשות את זה, אתה עוצר אותו לא על פי חוק אבל בפועל.
ניסן סלומינסקי: אז אומר השופט: אם אתה רוצה לערער, תערער תוך יומיים, אתה לא יכול למשוך את הצד השני, שזכה גם, שבעה ימים.
ניסן סלומינסקי: השאלה אם במצבים כאלה אנחנו נותנים שיקול דעת לשופט.
<דין ליבנה: לשופט האזורי.
ניסן סלומינסקי: כן, מי שיכול לאחר, האם הוא יכול גם להקדים, כי זה קורה.
ניסן סלומינסקי: כשאתה הולך לעשות פרסום ולהשקיע המון כסף, ואתה יודע שלמרות שזכית ומותר לך סוג כזה של פרסום, אבל הוא הולך לערער, אתה נתקע, כי אתה תגיד: לא אכין הכול ובסוף הערעור שלו יתקבל ואפסיד את כל הכסף.
ניסן סלומינסקי: הוא מחכה, ואז למעשה הצד השני תוקע את מי שזכה בלי צו מניעה ובלי כלום.
<דין ליבנה: למרות שבפועל, אם הוא השקיע את הכספים, זה יהיה שיהוי, זה יהיה שיהוי אובייקטיבי וסובייקטיבי, שניהם יחד.
<דין ליבנה: אם קיבלת החלטה שמתירה לך את הפרסום, הלכת ופעלת לפי ההחלטה כדין.
ניסן סלומינסקי: לא פעלתי, פניתי למשרד יחסי ציבור והשקעתי שם מיליון שקל מתוך שני מיליון שיש לי והוא מכין לי הכול לפרסום הזה, והשני הגיש ערעור ובסוף קיבלו את הערעור וכל זה הלך לטמיון.
ניסן סלומינסקי: אדם סביר אומר: אני לא אשקיע את המיליון שקל, אני אחכה עד שנגמור את הערעור.
ניסן סלומינסקי: למעשה, הצד שהפסיד מעכב את הצד שזכה בכך שאתה נותן לו שבוע לערעור, ופה אני מדבר על טווחים קצרים, כי הבחירות אוטוטו.
<עמי ברקוביץ: אתה לוקח סיכון, כי גם אם יש סמכות לדחות את הערר - - -
<סיגל קוגוט: השיהוי, זה מה שאמרתי לו.
<עמי ברקוביץ: לפי סעיף (ג), גם אם זה הוגש תוך שבעה ימים, יכול להיות יושב ראש לקבוע שזה יכול להיות שיהוי.
ניסן סלומינסקי: על סמך מה הוא יכול לקבוע שזה שיהוי?
<סיגל קוגוט: הלכות על שיהוי אומרות, שלפי טיב העניין – זה נכון שזה לא מוחלט, זה עניין של נסיבות, אבל לפי טיב העניין, אם אתה היית יכול להגיש את זה יותר מהר והשתהית, אתה פגעת בשני.
ניסן סלומינסקי: אם אני הפסדתי, אני צריך לדעת כמה זמן יש לי כדי להגיש את הערעור, אני רוצה ללכת לעורך דין טוב שלוקח לו זמן.
ניסן סלומינסקי: גם הצד הזה בעייתי.
<סיגל קוגוט: נכון, לכן אמרו: מצד אחד אתה צודק, בחירות שהן מידיות וקצרות; מצד שני, צריך לאפשר גם לבן אדם להתכונן לערעור, לכן הכלל הוא שבוע.
<סיגל קוגוט: אז אומרים: בסדר, אם זה משהו שהשופטת תחשוב שחייבים עוד קצת זמן, היא רשאית – ואם מישהו הגיש תוך שבוע, ובאמת הוא פגע בשני ויכול היה תוך יומיים וזה דבר קטן - - -
ניסן סלומינסקי: אבל האיש צריך לדעת את זה מראש.
<סיגל קוגוט: הוא יודע שיש לו סעיף השיהוי.
אוסאמה סעדי: בסעיף (א) כתוב שיוגש בלי שיהוי וקבעו שבעה ימים לפי המוקדם ויש סמכות להאריך, זה בסדר.
אוסאמה סעדי: אם אני יודע שיש לי שבוע, ואני לוקח ומתכונן - - -
ניסן סלומינסקי: אתה לא יכול אחרי שלושה ימים להגיד: אדוני, היית צריך להגיש אחרי יומיים, אם זה לא כתוב.
ניסן סלומינסקי: אם השופט אומר לו: אדוני, יש לך יומיים להגיש ערעור, זה בסדר, אבל אם לא אומרים לו ונתנו לו שבוע והוא הגיש אחרי שלושה ימים, אומר לו השופט: אדוני, היית צריך אחרי יומיים?
אוסאמה סעדי: שהשופט עצמו יכתוב בהחלטה אם יש מקרים.
ניסן סלומינסקי: זה מה שאני שואל.
<סיגל קוגוט: אגב, אתה כן מכיר את העולם הזה, הרי כתוב כאן שהגשת ערר לא מונעת דבר.
<סיגל קוגוט: אם הבן אדם הפסיד בעתירה ואתה רוצה לפרסם איזה דבר, גם אתה יודע שהוא הפסיד ומעטים הערעורים שמתקבלים בסטטיסטיקה, ומותר לך לפרסם, למה אתה כל כך חושש?
<סיגל קוגוט: רק בגלל שההוא מגיש ערר?
ניסן סלומינסקי: הרי לפרסם זה לא לפרסם, כבר פרסמתי אז הרווחתי את הזמן.
ניסן סלומינסקי: אם אני עכשיו פונה למשרד הפרסום שלי ואומר לו: במיליון שקל תכינו את הפלקט הזה לכל המקומות, עד שיכינו לוקח זמן.
ניסן סלומינסקי: אני השקעתי מיליון שקל מתוך שני מיליון שיש לי סך הכול לכל מערכת הבחירות.
ניסן סלומינסקי: אם השני זוכה בערר, יוצא שאני הפסדתי את המיליון, כי אפילו לא הדבקתי את זה על לוחות המודעות, כי המשרד מכין את זה.
ניסן סלומינסקי: לכן אני לא אלך להשקיע.
<סיגל קוגוט: רק בגלל שמישהו הגיש ערר, גם אם זה נראה לך מופרך?
ניסן סלומינסקי: לא יודע אם מופרך או לא, אני לא אלך להשקיע מיליון שקל כל זמן שאני לא בטוח.
ניסן סלומינסקי: לחכות יומיים, בסדר, אבל שבוע?
ניסן סלומינסקי: ראינו את שני הצדדים, ראינו שמצד אחד זה טוב לצד המנצח, שיגבילו לזמן קצר, כי אחרת הוא תקוע, כאילו המפסיד קיבל צו על תנאי.
ניסן סלומינסקי: מצד שני, גם למפסיד זה חשוב, כי לפי מה שאתם אומרים, למפסיד יש שבוע, הוא יכול ללכת לעורך דין רציני שהכין את זה בארבעה ימים, והשופטת אומרת לו: שיהוי, הפסדת את כל הכסף.
ניסן סלומינסקי: הוא יגיד לה: נתת לי שבוע.
ניסן סלומינסקי: אדם צריך ביטחון.
ניסן סלומינסקי: לכן להערכתי השופט צריך להודיע לו: אדוני, יש לך ארבעה ימים להגיש, יש לך שלושה ימים, יש לך שבוע, או אם אתם רוצים לאחר, שיגיד לו בהתאם שיש לו שבוע וחצי.
ניסן סלומינסקי: מוכרחים לתת ודאות לשני הצדדים.
<סיגל קוגוט: שהשופט המחוזי יוכל לקצר, כי אחרת השופטת לא תוכל לעשות את זה.
אוסאמה סעדי: אני חושב שצריך לבטל את (ג) ולהשאיר את (א).
<סיגל קוגוט: לא, הם מציעים במקום השיהוי.
<עמי ברקוביץ: "יוגש בלא שיהוי.
<עמי ברקוביץ: ולא יאוחר משבעה ימים", (ג) מסדיר את היחס ביניהם, ואם נוריד אותו זה לא יהיה ברור.
<דין ליבנה: השיהוי חשוב בכל מקרה.
ניסן סלומינסקי: השיהוי חשוב, אין לי בעיה, אבל בתנאי שתגיד את זה מראש.
<סיגל קוגוט: לא, הם מתכוונים שאנחנו לא נדבר פה על שיהוי, אנחנו נדבר פה על שבעה ימים, עם יכולת של השופטת להאריך ויכולת של השופט המחוזי לקצר, ואז הדברים הם ברורים, אדם יודע אם הוא בסכנה או לא בסכנה.
ניסן סלומינסקי: אבל השופט צריך להגיד את זה מראש, לא אחרי.
<סיגל קוגוט: נכון, זה מה שאמרתי.
<עמי ברקוביץ: אם הוא רוצה להחליף עורך דין, לא בטוח שהשופט המחוזי יידע את זה, יכול להיות שאני אחרי הדיון אחליט - - -
אוסאמה סעדי: אם אנחנו משאירים את (א) לבד גם עם הרישא שכתוב "ערר יוגש בלא שיהוי, לפי נסיבות העניין, ולא יאוחר משבעה ימים", גם אם אתה מגיש תוך שבעה ימים, הצד השני יכול לטעון שיהוי ולהגיד שבנסיבות העניין שבעה ימים זה שיהוי.
<קריאה: וצריך את (ג) בשביל זה.
אוסאמה סעדי: לא, לא צריך.
<סיגל קוגוט: זאת באמת בעיה שיכולה להתעורר משתי הערכאות.
<סיגל קוגוט: כשהיתה ערכאה אחת ראשונה ואחרונה, כל הסוגיה הזאת לא התעוררה.
<סיגל קוגוט: זה באמת נכון, זה יכול לגרום לאיזושהי בעיה.
<סיגל קוגוט: היושב ראש מציע, שלא נדבר על שיהוי לא בסעיף (א) ולא בסעיף (ג), אלא נגיד: ככלל שבעה ימים, יושבת הראש יכולה להאריך והשופט המחוזי שדן בעתירה, יכול להגיד: תגיש את זה תוך שלושה ימים, ולא לדבר על שיהוי בכלל.