GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אוסאמה סעדי: דין, אם אני משווה את זה להתיישנות – הרי יש למשל התיישנות של שבע שנים בחוק החדש של מיכל – יש גם בתוך ההתיישנות עניין של שיהוי, נגיד שאתה מגיש את זה בתקופה של ההתיישנות, אבל אומרים: נכון שיש לך שבע שנים, אבל אתה השתהית.
<סיגל קוגוט: זה במנהלי, לא באזרחי.
<סיגל קוגוט: באזרחי לא יכולים להגיד לך את זה.
אוסאמה סעדי: גם פה אני אומר: יש לך שבעה ימים, אבל אם העניין הזה כל כך קריטי, כל כך דחוף וחיכית לדקה התשעים, השופט, יושב הראש, יכול בכל זאת לטעון שזה שיהוי.
<סיגל קוגוט: אבל יושב הראש רוצה ודאות לכאן ולכאן.
ניסן סלומינסקי: שני הצדדים צריכים ודאות.
ניסן סלומינסקי: השופט יכול לקצר, להאריך, אין לי בעיה עם זה, אבל ששני הצדדים יידעו.
ניסן סלומינסקי: אתה לא יכול לא להגיד לו ואחרי ארבעה ימים שהוא רץ, להגיד לו: אדוני, הפסדת, ואותו דבר הפוך כלפי הצד השני, גם המנצח צריך שלא יעכבו לו.
<דין ליבנה: אני אתן לך דוגמה מהמשפט המנהלי הרגיל, נצא שנייה מהתעמולה – זכית במכרז, כבר התחלת לעשות את ההכנות ואתה צריך כביש שעולה מיליארד שקל.
<דין ליבנה: תקנות בתי המשפט לעניינים מנהליים אומרות שאתה צריך להגיש את העתירה תוך 45 ימים, אבל גם בלא שיהוי.
<דין ליבנה: הגשת את זה ביום ה-45 , או ביום ה-43 אפילו, יכול להגיד לך בית משפט: הם כבר התחילו להתכונן, היית צריך לבוא קודם, ידעת שזה דיני מכרזים ושצריך לבוא מיד, אני דוחה לך את זה בגלל שהשתהית.
ניסן סלומינסקי: ואם הוא הגיש אחרי 40 יום, גם יכולים להגיד לו שהיה שיהוי?
<דין ליבנה: כן, אם הצד השני התכונן - - -
ניסן סלומינסקי: זה תמיד כך, בכל מכרז זה כך, אז מי קובע כמה זמן זה שיהוי וכמה זה לא?
ניסן סלומינסקי: אם הוא הגיש אחרי 30 יום?
<דין ליבנה: זה לפי הנסיבות בעניין.
ניסן סלומינסקי: איך שופט יכול להגיד למישהו אחרי 30 יום: מצטער, למרות שיש לך 45 יום, היית צריך להגיש לפני כן?
ניסן סלומינסקי: תודיע לי מראש.
<דין ליבנה: יש כבר כללים שאומרים מה זה שיהוי אובייקטיבי ומה זה שיהוי סובייקטיבי ואיך היית צריך לראות את זה, האם האדם השני יכול היה להיערך או לא.
ניסן סלומינסקי: אבל בבחירות אסור שתהיה חוסר הוודאות הזאת, ולכן אני מציע במקום שתי האפשרויות האלה לכתוב שיש שבוע, אבל לשופט יש אפשרות לקצר או להאריך, ובתנאי שהוא מודיע לצדדים ביום קבלת ההחלטה.
<דין ליבנה: הבעיה מה יקרה אם הוא לא יתבקש לקצר את המועד, אבל עדיין יהיה שיהוי.
ניסן סלומינסקי: הרי כשהוא יקבל, הוא יודע מה זה שיהוי, כלומר אם הוא חושב שבמקרה הזה יכול להיגרם נזק לצד אחד, ואם הוא יגיש אחרי שלושה ימים, למרות שזה במסגרת השבעה ימים, השופט יפסול את זה – שיגיד את זה מראש, זה הכול.
ניסן סלומינסקי: שיגיד מראש לשני הצדדים, שני הצדדים חייבים לדעת לקראת מה הם הולכים.
ניסן סלומינסקי: לכן אנחנו נותנים לו אפשרות.
ניסן סלומינסקי: אם אף אחד לא אומר דבר, זה שבעה ימים, אבל יש לו הסמכות, לדוגמה אם צד אחד אומר:
ניסן סלומינסקי: אני צריך להשקיע עכשיו המון כסף והוא תוקע אותי, יכול להגיד השופט: אתה יודע מה?
ניסן סלומינסקי: אני מקבל, שלושה ימים; אבל אז שני הצדדים יודעים, וכל אחד בטוח שלא יתקעו אותו פתאום בשיהוי למרות שהוא עשה את זה במסגרת הזמן, והצד השני גם – שלא יהיה על תנאי.
<דין ליבנה: אבל זה לא נורא.
<סיגל קוגוט: בסדר, אז נשנה את זה.
<סיגל קוגוט: אולי רק נסביר את הסעיפים, הרי הטקסט כן מונח לפנינו: "תוכן כתב הערר" זה מה יכלול את המשיבים ואת הפרטים; "מסמכים שיש לצרפם" זה לצרף את ההחלטה; ההמצאה למשיבים, עותק של כתב הערר והעתק ההחלטה; הסעיף שאומר שכתב הערר יפרט את הנימוקים בצורה תמציתית; הסעיף שמגביל את העורר, שהוא לא יכול להפתיע את הצד השני ובמהלך הערר להעלות דברים חדשים, אבל יושב הראש רשאי כמובן תמיד להתיר, אם הוא פתאום רואה שהצדק מחייב את זה; תיקון - אפשר לתקן כתב ערר, יושב הראש רשאי למחוק ולתקן נימוק שלא דרוש; המשיבים והצירוף שלהם ותחולת הוראות – זה היה גם קודם.
<סיגל קוגוט: לגבי מה שחברת הכנסת רוזין קודם שאלה, "הגשת ערר לא תעכב את ביצוע ההחלטה שעליה עוררים".
<סיגל קוגוט: בסעד זמני, אפשרנו פה ליושב ראש להורות על עיכוב ביצוע, הוא רשאי להורות.
<סיגל קוגוט: יושב הראש רשאי להורות על עיכוב ביצוע, אבל זה לא אוטומטי, רק אם הוא מורה את זה.
<סיגל קוגוט: הוא יכול לתת סעד זמני.
<סיגל קוגוט: אם הוגש ערר, הוא רשאי להורות על עיכוב ביצוע החלטה, אבל הכול זה הוא, ברירת המחדל היא שזה לא מעכב.
ניסן סלומינסקי: רק בגלל הזמן אני לא שואל איך מודיעים לצד השני.
<דין ליבנה: אנחנו מעבירים להם את כל ההחלטות מיד.
<דין ליבנה: אתה מכיר את מזכירות הוועדה, יותר יעילות מהבנות במזכירות הוועדה – אין.
מיכל רוזין: אני מוחה על המשפט הזה.
<דין ליבנה: זה פשוט בגלל מי שקיים היום.
מיכל רוזין: אבל גם האמירה "בנות" לנשים מבוגרות בעלות מקצוע היא אמירה מפחיתה ומעליבה.
ניסן סלומינסקי: רצית לחלק להם קומפלימנטים?
ניסן סלומינסקי: היום נכנסו למסגרת, שגם כשאתה נותן קומפלימנט, אתה יכול להיות מואשם בסוף בהטרדה.
מיכל רוזין: זאת לא הטרדה, זאת פשוט העלבה.
ניסן סלומינסקי: תוך דקה זאת הטרדה.
מיכל רוזין: לא לא, לא לזלזל גם בעניין הזה, הוא הבין אותי והוא חזר בו.
<דין ליבנה: אני מתנצל, אני רק אציין שעבדתי לא מעט בשירות הציבורי, ועוד לא עבדתי עם אנשי מקצוע יותר טובים מהוועדה.
ניסן סלומינסקי: בנושא השלישי של חוק הפטנטים יש דיון איך מודים לצד השני.
ניסן סלומינסקי: למדנו מפה איך מודים, נגמר הסיפור שם.
<סיגל קוגוט: רצינו להפנות לסעיף 31, סעיף שמדבר על הפרוטוקול.
<סיגל קוגוט: כאן היה לנו מאוד חשוב לקחת את התיקון שהוועדה עשתה על חוק בתי המשפט, שיהיה פרוטוקול שישקף את הדברים ואת הצורך בשקיפות וגם היכולת של בקרה בערעור.
ניסן סלומינסקי: מה פירוש, יש פרוטוקול, שלא משקף וכותב רק צד אחד?
ניסן סלומינסקי: זה נאמר בציניות.
<סיגל קוגוט: שם היו פרוטוקולים חסרים, שלא כוללים את כל מה שהשופטים אומרים וכל מיני דברים, אחרת הוועדה לא היתה מחוקקת את זה.
<דין ליבנה: לעניין סעיף הפרוטוקול, אני רק אציין שהתבקשתי על ידי המנהלת הכללית של הוועדה לציין שלאור העובדה שהוועדה בשלב זה לא יכולה להשתמש בקלדניות בתי המשפט, אלא צריכה להזמין תמלול חיצוני וזה בכל הארץ, מדובר בהכבדה ניכרת על תקציב הוועדה, והדבר יובא לדיון במסגרת הגורמים המתאימים, אבל יש פה הכבדה גם מנהלית וגם תקציבית לא פשוטה.
ניסן סלומינסקי: זאת אומרת מותר להשתמש בשופטים, אבל אי אפשר להשתמש בקלדניות?
<סיגל קוגוט: אנחנו כמובן הצענו שיוכלו להשתמש גם בהן, אבל זה מגעים מנהליים עם הנהלת בתי המשפט.
ניסן סלומינסקי: את זה לא הבנתי כרגע, אפשר להשתמש בשופטים ולא בקלדנית, זאת אומרת שלשופטים יש זמן בשפע ואפשר לקחת אותם מהמערכת, קלדניות כנראה יותר עמוסות, אז אי אפשר לקחת אותן.
<דין ליבנה: את השופטים הכנסת נתנה לנו, ואת הקלדניות אני צריך מנשיאת בית המשפט העליון וממנהל בתי המשפט, שבשלב זה ציינו שצריכה להיות הפרדה מלאה בין הליכי של מערכת בחירות לבין הליכים אחרים.
<סיגל קוגוט: היה עדיף שפשוט תפצו אותם באיזה סכום מסוים, הרי השופט רגיל גם לעוזר שלו וגם לקלדנית שלו, אז למה שהוא לא יוכל לעבוד איתה?
<סיגל קוגוט: אגב, הוא כן יעבוד איתם.
<סיגל קוגוט: מה שתגיד הנהלת בתי המשפט, שופט מחוזי שיש לו עוזר אישי וקלדנית, הם יבואו אתו לדיון הזה.
<סיגל קוגוט: מה שלא יהיה כתוב, זה מה שיקרה, אז כבר עדיף לא לעשות הוראות מגוחכות שאף אחד לא יכול לעמוד בהן גם.
<סיגל קוגוט: אחר כך יש סעיף 32 של סטייה מהוראות, שבהיבטים דיוניים השופטת רשאית לסטות; העברת דיון בעתירה זה שכעותר מבקש להעביר דיון, ואמרנו שיש אפשרות.
ניסן סלומינסקי: תוך כדי הדיון?
<סיגל קוגוט: אמרנו שהוא יכול לבקש, עכשיו הסעיף מסדיר איך ומתי.
<סיגל קוגוט: העותר עצמו אמור לדעת מההתחלה, אם הסוגיות שלו מעוררות דברים חוקתיים רציניים והוא רוצה ישר ללכת לשופטת, ולכן כתוב פה שככלל הוא מגיש את זה מיד.
<סיגל קוגוט: המשיבים יכולים להגיש את זה בהקדם האפשרי, כשנודע להם שקרתה העילה הזאת, שלדעתם מצדיקה הקפצה למעלה, ועדיין יש סעיף של שיקול דעת, זה תלוי מה.
ניסן סלומינסקי: כלומר, מי רוצה את ההקפצה, התובע או הנתבע?
<סיגל קוגוט: לפעמים זה ולפעמים זה, תלוי איזה סוגיות עולות פתאום באמצע.
ניסן סלומינסקי: באמצע הדיון הוא לא יכול לבקש?
ניסן סלומינסקי: אם הדיון התחיל אצל השופט המחוזי?
<סיגל קוגוט: הוא יכול, אבל זה יהיה לו קשה.
<סיגל קוגוט: יש פה סעיף שמאפשר לשופטת בכל שלב, אם ראתה הצדקה לכך, להתיר להעלות.
<סיגל קוגוט: אני למשל יכולה לחשוב שפתאום באמצע הדיון, בלי שהצדדים צפו את זה, פתאום עולה כמו בבג"צ חירות איזו טענה חוקתית כזאת, שהוא אומר: רגע, עם כל הכבוד, פתאום מעלים את זה באמצע הדיון; אבל זה צריך להיות בהקדם האפשרי.
<סיגל קוגוט: זה לא משחק, שפתאום אתה רואה שאתה הולך להפסיד, אז אתה נזכיר שבעצם היה עדיף שמישהו אחר ידון בזה.
<סיגל קוגוט: מלבד זה יש לתקנות האלה טפסים, שהם טפסים שגרתיים, שנועדו לפשט ולאחד תהליכים.
ניסן סלומינסקי: ובזה אנחנו סומכים עליכם.
<סיגל קוגוט: הסעיף המרכזי שאנחנו משנים זה הסעיף של הזמנים של הערר, אנחנו לא נדבר על שיהוי, נגיד שאפשר לבקשת צד או ביוזמת השופט המחוזי לקבוע זמן קצר משבעה ימים, והשופטת רשאית – אתה רוצה שזה יהיה רק השופטת שרשאית להאריך?
ניסן סלומינסקי: לא, גם.
<סיגל קוגוט: גם וגם, זאת אומרת: השופטים, לבקשת צד או מיוזמתם, יכולים לקצר או להאריך.
ניסן סלומינסקי: ובתנאי שזה צריך להיות בהחלטה.
<סיגל קוגוט: ברור, זה הסעיף המרכזי ששינינו.
ניסן סלומינסקי: עברנו על הדברים, ובהתאם לתוספות וכו', אנחנו נצביע על הוראות הבחירות (דרכי תעמולה) (סדרי הדין בבקשות ועררים), התשע"ה–2015.
ניסן סלומינסקי: נצביע לאשר את זה, בתוספת של מה שדובר.
ניסן סלומינסקי: מי שבעד, ירים את ידו.
ניסן סלומינסקי: הצבעה בעד – 4 נגד – אין נמנעים - אין הוראות הבחירות (דרכי תעמולה) (סדרי הדין בבקשות ועררים), התשע"ה–2015, כולל השינויים, נתקבלו.
ניסן סלומינסקי: זה אושר פה אחד.
ניסן סלומינסקי: זה ניסוי, ואחרי הניסוי נצטרך לשמוע מכם שוב, אל"ף אם זה הצליח או לא, ובי"ת אם רוצים להחיל את זה כבר על הבחירות לכנסת.
אוסאמה סעדי: אבל את זה נדע עוד שלוש שנים.
<דין ליבנה: בבחירות הכלליות לרשויות המקומיות.
<דין ליבנה: בינתיים יש לנו ניסויים קטנים, בטייבה עוד מעט, בבאקה-ג'ת.
ניסן סלומינסקי: במקומות כאלה זה גם יחול.
<דין ליבנה: כן, זה חל גם.
ניסן סלומינסקי: זה חל גם במועצות אזוריות.
<דין ליבנה: גם במועצות אזוריות.
ניסן סלומינסקי: את השומרון פספסנו.
<דין ליבנה: לא היו עתירות בשומרון.
אוסאמה סעדי: דין, למה אתה חושב שבאתי היום בפגרה?
אוסאמה סעדי: רק בגלל טייבה.
אוסאמה סעדי: .. <
ניסן סלומינסקי: סיימנו את הדיון הזה, תודה רבה.
ניסן סלומינסקי: שלום, נכיר חלק מכם תוך כדי דיון, חלק הם יותר קבועים אצלנו.
ניסן סלומינסקי: ברוכים הבאים, אנחנו דנים בצו הענקת סמכויות לפי חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – מעצרים), התשנ"ו-1996.
ניסן סלומינסקי: יש צו, ואנחנו מתבקשים על ידי השר הנוגע בדבר, שהוא היום ארדן, לאשר אותו.
ניסן סלומינסקי: מי יוביל את זה?
ניסן סלומינסקי: מי ייתן את ההסבר הראשוני?
ניסן סלומינסקי: כי לי לפחות יהיו הרבה שאלות שלא קשורות לצו, אלא רק כדי להבין מה קורה שם.
ניסן סלומינסקי: זאת כבר הזדמנות להבין מה קורה במעברים, כי אני מבין שאנחנו הולכים לדון על נתינת סמכויות.
ניסן סלומינסקי: אם במעברים יושבים גם אנשי משרד הביטחון, כחמישה, וחוץ מזה גם שומרים ששייכים לחברות שמירה, אנחנו מדברים נתינת סמכויות אכיפה לאותם עובדי משרד הביטחון, עד שתגיע משטרה או מי שכן מוסמך.
ניסן סלומינסקי: אני מבין שעל זה אנחנו דנים, נכון?
<מאיר פוקס: כן, ואני אתחיל.
ניסן סלומינסקי: מאוד הייתי רוצה גם להבין איך כל הפרוצדורה מתנהלת במעברים, זאת כבר הזדמנות.
<מאיר פוקס: כפי שציינת, אנחנו באמת מתבקשים לאשר בצו של השר לביטחון פנים סמכויות עיכוב ומעצר לעובדי רשות המעברים היבשתיים במשרד הביטחון.
<מאיר פוקס: הסמכויות האלה נדרשות, למעשה, לאנשים שנכנסים ויוצאים במעברי הגבול, ושבמערכת המשטרתית שנמצאת במעבר גבול העובדים רואים שהם דרושים לחקירה או למעצר.
<מאיר פוקס: אני מציע שארז ייתן יותר רקע לגבי המעברים עצמם ואיך זה בפועל מתבצע.
<ארז צידון: לי קוראים ארז צידון, ואני ראש היחידה לביטחון של רשות המעברים.
<ארז צידון: אנחנו גוף יחסית צעיר, הוקמנו ב-2005 והמטרה היתה לאזרח את המעברים שלאורך קו התפר.
<ארז צידון: יש היום בערך בין 30 ל-35 מעברים, כולל עוטף ירושלים, ואנחנו מפעילים 15 מעברים, הגדולים, כולל שני המעברים בעוטף עזה, כרם שלום ומעבר ארז.
<ארז צידון: עיקר המהות של הגוף זה ביטחוני, כל הסמכויות שלנו הן בהתאם להחלטת ממשלה ב/43 לכל הנושא של הבידוק והאבטחה, ואנחנו דומים למה שקורה במעבר בין לאומי, כמו אלנבי, טאבה או דברים כאלה.
<ארז צידון: מבחינת היקפים, מדי בוקר עוברים דרך המעברים שלנו 45,000 פלסטינים.
ניסן סלומינסקי: כמה יוצאים?
<ארז צידון: אמורים להיות אותו דבר.
ניסן סלומינסקי: אני יודע שאמורים, אבל אני שואל כמה יוצאים.
<ארז צידון: אני אגיד לך למה "אמורים", כי כרגע יש רק תהליך בידוק כשנכנסים לארץ, וכשיוצאים – זה באופן חופשי, גם לא עושים בידוק.
ניסן סלומינסקי: זאת אומרת שאין לכם שליטה, יכולים להיכנס 45,000, נניח באותו יום – יכול להיות שחלק צריכים לצאת כעבור שבוע או חודש – ולצאת 30,000 ואתם אפילו לא תדעו שנשארו 15,000?
<ארז צידון: מה שאתה אומר תיאורטית נכון.
<ארז צידון: לפי המספרים, כשהמספרים די דומים מדי יום, למעט יום ראשון, יש בערך כמה אלפים בודדים – מי שמתעסק בסמכות של הנפקת אישורים זה המנהל האזרחי, זה לא אנחנו, כלומר אנחנו גוף שמבצע, אנחנו לא גוף שקובע.
ניסן סלומינסקי: הוא מנפיק את הרישיונות, ובגין זה אתם נותנים להיכנס.
ניסן סלומינסקי: איך יודעים מתי האיש יוצא?
מיכל רוזין: זה לא נדרש ממנו.
ניסן סלומינסקי: לא ממנו, לכן אמרתי שיש לי שאלות שאני לא יודע אל מי להפנות, רק כדי להבין.
ניסן סלומינסקי: מי כן בודק?
ניסן סלומינסקי: אני יודע שיש מדינות, נניח באירופה, שיודעות בדיוק כמה נכנסים וכמה יוצאים.
ניסן סלומינסקי: אצלנו יש גם כזה דבר?
<ארז צידון: כרגע אין מדיניות של מה שנקרא "לסגור מעגל" ולדעת מי חוזר, אין פה היבט ביטחוני, כלומר אם הוא נכנס לארץ ונבדק זה בסדר, יש עוד הנחות מסביב; יש כמות שב"חים לא קטנה שגם נמצאת בארץ, אבל אין מדיניות.
ניסן סלומינסקי: הדהמת אותי.
ניסן סלומינסקי: נניח אדם קיבל אישור להיכנס לשבוע, נניח בגלל חתונה, וזה בסדר, אין לכם שום ידיעה אם יצא או שנשאר בארץ?
מיכל רוזין: גם פועל, כל יום נכנסים פועלים.
ניסן סלומינסקי: אין שום שליטה על זה?
<ארז צידון: היום ההחלטה לא לעשות, הנושא הזה עלה מספר פעמים, ואין שליטה.
ניסן סלומינסקי: לוי, אתה גם בלב שקט אומר שככה זה צריך להיות?
<לוי אמיתי: קודם כל, בדיוק כפי שנאמר כאן על ידי צידון, כל הבדיקה שלהם היא בדיקה ביטחונית, אין מעקב אחרי אלה שנשארים פה ואחרי אלה שלא יוצאים או כל דבר אחר.
ענת ברקו: אז מה זה עוזר?
ענת ברקו: זה מחדל ביטחוני ממדרגה ראשונה.
ניסן סלומינסקי: אני בשוק מוחלט.
ענת ברקו: למה לא דורשים חזרה של אנשים מאותה נקודה שהם יוצאים?
<לוי אמיתי: היא אמרה: יש לך קטעים בגדר שהם פתוחים ונכנסים שם אלפים, אז אני אתעסק עם זה שעובר בדלת?
מיכל רוזין: כי למשרד הביטחון חשוב מי נכנס, לא חשוב מי יוצא.
ניסן סלומינסקי: מה פתאום, אני ממש בשוק מוחלט.
ניסן סלומינסקי: הרי הפרצות בגדר, בדיעבד מנסים לחסום אותן, מנסים לחסום.
ניסן סלומינסקי: אני מדבר על מה שבידינו, אדם קיבל אישור להיכנס לשבוע, אין אף אחד שבודק שאחרי שבוע הוא חוזר?
ניסן סלומינסקי: אני לא מבין, אתה ככה יכול להכניס מסות של מאות, אלפים ועשרות אלפים.
מיכל רוזין: אני פשוט עסקתי בנושא הזה רבות גם בכנסת הקודמת בוועדה שלי.
מיכל רוזין: קודם כל, האחוזים הגבוהים של אלה שיש להם אישור עבודה בישראל כן יוצאים.
מיכל רוזין: דווקא אלה שנשארים פה הם שב"חים שפורצים את הגדר ולא עוברים בצורה מסודרת במעברים.
מיכל רוזין: בגלל הקושי הגדול מאוד מאוד להיכנס לישראל ולעבור במעברים בבוקר ואחרי הצהרים, רצו להקל על המעסיקים הישראלים במעבר שלוקח שוב שעות על גבי שעות כדי לחזור, ולכן הקלו בעניין הזה.
מיכל רוזין: אדם שיש לו אישור נכנס ממעבר מסוים, אבל יכול לצאת מכמה מעברים אחרים, ולכן צריך פה מערכת ממוחשבת, שמסוגלת לראות מי יצא וגם שלא יצטרך לעמוד בתור, כי אחרת התורים האלה גומרים את הסיכוי להעסיק פה פלסטינים בישראל.
מיכל רוזין: כל מעסיק יגיד לך את זה, בעיקר חקלאים ועובדי בניין.
מיכל רוזין: אני מסבירה כרגע מה שהוסבר לי.
מיכל רוזין: זה מצחיק שאני בעמדת משרד הביטחון, אבל עובדה היא שמשרד הביטחון, זה לא מה שמטריד אותו.
ניסן סלומינסקי: כמה אחוזים מאלה שנכנסים, נכנסים כפועלים וכמה נכנסים מסיבות אחרות?
ניסן סלומינסקי: הפועלים בדרך כלל נכנסים ביום ויוצאים בערב ולמחרת הם עוד פעם נכנסים.
<ארז צידון: לפועלים צריך לצרף גם מה שנקרא "הסוחרים", שזה היתר סוחר, ובאופן פורמלי הם גם חצי פועלים.
<ארז צידון: להערכתי היום, בין 90% ל-95% הם פועלים, והיתר זה הומניטרי.
<ארז צידון: יש היום מדיניות מאוד מקילה לאשר טיולים וכניסות לארץ.
ניסן סלומינסקי: וגם שם אין מעקב אם הם יוצאים?
<ארז צידון: אין סגירת מעגל.
<ארז צידון: ההחלטה היא מלמעלה, היא לא שלנו.
<שבתי גרברציק: זאת מדיניות של משרד הביטחון.
ניסן סלומינסקי: אם יש למדינת ישראל מדיניות לפתוח את הכול, למה בנו גדרות בסיני ובכל המקומות?
ניסן סלומינסקי: מה ההבדל אם הוא נכנס מרבת עמון או ממקום אחר או מאריתריאה מבחינת המדינה?
מיכל רוזין: יש הבדל גדול, יש אישור.
ניסן סלומינסקי: אבל אם לא בודקים שהוא יוצא, הוא יכול גם להישאר פה.
ניסן סלומינסקי: אם המדינה לא רוצה שייכנסו אנשים מסיבות דמוגרפיות ומסיבות אחרות – היא נותנת למישהו אישור הומניטרי וזה בסדר – היא צריכה לעקוב ולבדוק שהוא יוצא.
<שבתי גרברציק: לא בטוח שהמדינה חושבת לפי האקסיומה שאתה מדבר עליה, יכול להיות שהיא לא חושבת ככה עובדתית הלכה למעשה.
ניסן סלומינסקי: עובדתית זה לא שהיא לא חושבת, אלא שיש כאן – איך אומרים?
ניסן סלומינסקי: אני לא רוצה להגיד פשלה, אבל משהו "מדהים".
<ארז צידון: כמו שאתה אומר, זה שונה אם מישהו נכנס בשדה תעופה או במעבר בין לאומי ואלה אנשים שבאים כל יום, כשחלק מהמדיניות שרואים זה להקל איפה שאפשר; אם יש צורך ביטחוני, בודקים בכניסה, אבל אחרי מאפשרים לחזור בדרך אחרת.
<ארז צידון: אנחנו גוף מבצע, אנחנו לא גוף שקובע מדיניות.
ניסן סלומינסקי: אין לי טענות ספציפית אליכם.
ניסן סלומינסקי: קודם כל למדתי את העובדה ה"מדהימה" הזאת, זה משהו "מדהים".
<ארז צידון: יש עוד הרבה דברים "מדהימים".
<ארז צידון: ..
ניסן סלומינסקי: אנחנו לאט לאט נעלה אותם.
ניסן סלומינסקי: יכול להיות שיום אחד נצטרך לדון על עצם העניין, לא על הדבר הקטן הזה האם נותנים סמכויות או לא, אלא על עצם כל העניין הזה – עליו צריכים לדון.
אוסאמה סעדי: אדוני היושב ראש, אני חושב שמה שקורה במעברים זאת השפלה אחת גדולה.
אוסאמה סעדי: אני עובר במעברים האלה, ואני רואה מה שקורה שם בכניסה.
אוסאמה סעדי: אתה רוצה עכשיו שגם בחזרה הם יעברו אותם תורים ואותם מסלולי השפלות, עינויים ותורים ארוכים?
<ארז צידון: אני לא מקבל את המילה לא השפלה ולא עינויים.
אוסאמה סעדי: אתה לא מקבל.
אוסאמה סעדי: אני חי את זה ורואה את זה בקלנדיה ובא-זעיים ובהרבה מקומות, שם עומדים ומתחילים להתעמר באנשים ולטרטר אותם.
אוסאמה סעדי: זה לוקח המון שעות.
אוסאמה סעדי: בארז ובכרם שלום העובדים צריכים לבוא חמש, שש שעות קודם על מנת לעבור.
<ארז צידון: אף עובד לא בא שש שעות לפני.
אוסאמה סעדי: באים בשתיים לפנות בוקר ובאחת לפנות בוקר.
<ארז צידון: לא באים לא בשתיים ולא באחת.
<ארז צידון: אתה מוזמן לבוא, ואני אראה לך.
ניסן סלומינסקי: דרך אגב, יכול להיות שגם נעשה את זה ונלך לראות.
<ארז צידון: אנחנו את מעברי הולכי רגל ביהודה ושומרון פותחים בארבע בבוקר, ועד רבע לשבע אחרון העוברים עבר, חשוב להגיד.
<ארז צידון: בשיא הלחץ עובר אצלנו לא מחכה יותר מחצי שעה מהרגע שירד בצד אחד עד לרגע שעלה לרכב בצד הישראלי, ורוב הזמן זה יותר קצר.
<ארז צידון: אני מדבר על המעברים שלנו, אני לא מדבר על קלנדיה, אלא על מעבר אייל, שער אפרים, גלבוע.
<ארז צידון: באייל אנחנו מכניסים 10,000 אנשים בבוקר.
<ארז צידון: אתה מוזמן לבוא אתי, אף אחד לא בא קודם, כי הוא יודע שהוא עובר בזמן.
<ארז צידון: הסיפורים שהיו באים בשתיים בבוקר לעבור נגמרו.
<ארז צידון: אני מכיר את הסיפורים האלה, ואתם מוזמנים להגיע.
<ארז צידון: הכול מצולם ומתועד.
<ארז צידון: לגבי בידוק, אפשר להגיד שזה השפלה, אבל אני אישית בתור מנהל הביטחון, מאמין שאם אתה נותן שירות טוב, אתה מקבל ביטחון טוב.
<ארז צידון: המגמה היא לא השפלה.
ניסן סלומינסקי: לאלה שיוצאים בוודאי שלא צריך לעשות בידוק, בוודאי שלא צריכים.
ענת ברקו: אדוני יושב הראש, האם יש להם כרטיס מגנטי, או תעודה ביומטרית מגנטית?
<ארז צידון: כרטיס מגנטי, הוא שם אצבע והוא מזהה אותו ביומטרית, לרוב האוכלוסיות.
ענת ברקו: אז הם יכולים גם לצאת בקלילות, זאת אומרת באותה שיטה - - -
ניסן סלומינסקי: להפך, הרבה יותר.
ניסן סלומינסקי: מאחר שלהיכנס הוא צריך בידוק, לצאת לא צריכים דבר, זה אוטומטית.
ניסן סלומינסקי: יכולים בשערים דרכם אפשר לצאת רק להעביר את הכרטיס.
מיכל רוזין: זה לא הדיון.
ענת ברקו: בדיוק, חשוב לסגור את המעגלים האלה.
ניסן סלומינסקי: חברת הכנסת מיכל רוזין, לכן אמרתי מראש, שמאחר שנכנסנו לזה, רציתי להבין מה קורה.
<ארז צידון: מלבד ה-45,000 פלסטינים, אנחנו מעבירים בערך 2,000 משאיות של סחורה ביום בין ישראל לרשות הפלסטינית.
<ארז צידון: היום בכרם שלום יש כ-650,600 שנכנסות לעזה כל יום, ועוד כ-40 כלי רכב שעוברים גם במעברים הרכובים.
<ארז צידון: אם אני לוקח את זה להקשר של הדיון על הסמכויות, יש לנו סמכות לעכב מישהו על רקע ביטחוני.
ניסן סלומינסקי: לכל אחד שמגיע אליכם יש אישור, נכון?
<ארז צידון: פלסטיני נדרש באישור.
ניסן סלומינסקי: אם יש לו אישור, מי שנתן לו את האישור לא בדק שאולי יש סיבות בגינן אנחנו לא רוצים לתת לו אישור?
ניסן סלומינסקי: הרי אתה אומר עכשיו, שפתאום המחשב אומר: לגבי האיש הזה יש התראות, צריכים לעצור אותו, אבל מי שנתן לו את האישור - - -
<ארז צידון: מי שנדרש באישור זה רק פלסטינים, אזרחים ישראלים או תושבים ישראלים לא נדרשים באישור.
<ארז צידון: כשישראלי מגיע למעבר, אין עליו דבר.
ניסן סלומינסקי: ישראלי שמגיע למעבר מהצד הירדני?
<ארז צידון: לא, מהצד של השטחים.
ניסן סלומינסקי: והוא רוצה לעבור?
<ארז צידון: הוא נכנס היום, הוא היום בא ונכנס.
אוסאמה סעדי: אתה רוצה לבדוק אותו גם?
אוסאמה סעדי: אתה רוצה לבדוק אותו, לעצור אותו ולעכב אותו?
<ארז צידון: אני לא אחראי - - -
ניסן סלומינסקי: אני אשאל מההתחלה.
ניסן סלומינסקי: אלה שנכנסים, נניח הפועלים או כל אלה שיש להם אישורים, אני מניח שמי שנותן להם את האישור, גם בדק שלגביהם אין לנו באופן רגיל תופעות שפתאום המחשב יגיד שהאיש הזה מעוכב, כי אם הוא מעוכב, מראש לא היו נותנים לו אישורי מעבר.
ניסן סלומינסקי: אם כך, עם מי יכולות להיות בעיות?
<ארז צידון: אני אומר שרק פלסטינים נדרשים באישור, כל האחרים שמגיעים – בלי להיכנס לפוליטיקה, אנחנו קוראים לזה מהצד האדום, מהצד המזרחי של הגדר לכיוון הצד המערבי.
ניסן סלומינסקי: ישראלי מגיע מהצד המזרחי להיכנס לישראל?
<ארז צידון: כן.
ניסן סלומינסקי: מה הוא עשה בצד השני?
<ארז צידון: הוא גר שם, או שהלך לפגוש חברים.
ניסן סלומינסקי: ישראלי גר בירדן?
<ארז צידון: אנחנו מדברים על יהודה ושומרון.
<ארז צידון: יש תופעה, אני לא יודע אם אתם מכירים במסגרת התופעות, שבימי שבת לדוגמה, יש אלפי ישראלים, בייחוד ערבים ישראלים, שנכנסים לקניות בג'נין, בשכם, בטול כרם, בקלקיליה, בחברון, צריך לבוא לראות את זה.
ניסן סלומינסקי: ואותם אתם בודקים?
<ארז צידון: חלק אנחנו בודקים, או חלק המערכת מקפיצה לנו, והם לא נדרשים בהיתר מקודם.
ניסן סלומינסקי: כל אחד כזה שצריך לעבור במעברים, צריך להזדהות ואתם בודקים אותו?
<ארז צידון: הבדיקה יכולה להיות אם אני ראיתי איזשהו סימן מחשיד, והיא יכולה להיגמר בכך שאני אבדוק את הרכב.
ניסן סלומינסקי: כשהוא בא, אתם מעלים את השם שלו למחשב?
ניסן סלומינסקי: בא יעקב לוי שרוצה לקנות בשוק - - -
<ארז צידון: לא נדבר כרגע על הבידוק, כי זה לא הפורום.
<לוי אמיתי: יצאנו למקומות אחרים.
ניסן סלומינסקי: אני יודע, אמרתי מראש שאני אשאל כדי להבין את המערכת.
<לוי אמיתי: אני אסביר לך את המערכת.
<לוי אמיתי: לגבי הפלסטינים, זה פחות בעייתי, כי כל מי שרוצה לעבוד בישראל, יש לו תעודה מגנטית, הוא מגיע למעברים ונבדק.
<לוי אמיתי: הבעיה שלנו היא פחות הם.
<לוי אמיתי: יש הרבה ישראלים שנכנסים פנימה, חלקם לתיור, חלקם לעשות עסקים.
ניסן סלומינסקי: הם עושים את הפעולה ההפוכה מהפלסטינים, הם נכנסים.
<לוי אמיתי: בדיוק, וכשהם יוצאים, לא בודקים את כולם עם תעודה, בודקים בצורה אקראית.
ניסן סלומינסקי: אקראית לחלוטין?
<לוי אמיתי: לפי סימנים מחשידים ועוד, ובבדיקות האלה קופצים לנו עבריינים נמלטים, דרושי חקירה, דרושי מעצר כאלה ואחרים, ופה הסוגיה שלנו שלחבר'ה של צידון אין סמכות מעצר.
<לוי אמיתי: משטרת ישראל לא נמצאת במעברים האלה, ואז לפי החוק אסור לה לעצור אותם, אסור לשים עליהם אזיקים, ואז אותו עבריין שמחפשים אותו בכל המקומות בעצם משתחרר.
מיכל רוזין: ואי אפשר לרשום את מספר הרכב ולהודיע למשטרה שהוא עכשיו יצא מהמעבר ושיש לתפוס אותו?
ניסן סלומינסקי: מה, יתחיל מרדף?
מיכל רוזין: אז ניתן לאזרח לעצור אותו?
מיכל רוזין: זה אזרח.
ענת ברקו: לא לעצור, לעכב אותו.
ניסן סלומינסקי: עוד לא הגענו לנושא, אנחנו צריכים להבין על מה אנחנו מדברים.
מיכל רוזין: זה כמו שתתני לפקח בתל אביב לעצור, זה אותו דבר.
<לוי אמיתי: הבעיה שהחבר'ה האלה, ברגע שהם נתפסים, לא ילכו למשטרה ויגידו: תפסו אותי, גילו אותי, אז עכשיו תשימו לי את האזיקים בידיים.
ענת ברקו: רק אם הוא ממרצ...
מיכל רוזין: ענת, את לא מכבדת את עצמך עם ההערות המטומטמות האלה.
מיכל רוזין: מה זה ההערות חסרות התוכן האלה בכלל?
ניסן סלומינסקי: עוד לא הגענו לדיון.
אוסאמה סעדי: מה היה המצב עד היום?
ניסן סלומינסקי: אנחנו לא מדברים על מעברי הכניסה לארץ בכלל, אלא רק על מעברים מיהודה ושומרון לישראל או מישראל ליהודה ושומרון, רק עליהם.
ניסן סלומינסקי: במעברים האחרים יש כן משטרה וצבא, ואין צורך בדברים האלה.
<לוי אמיתי: שם אין בעיה.
<נירית להב קניזו: במעברים הבין לאומיים יושבים מביקורת הגבולות.
ניסן סלומינסקי: הבנתי, שם אין בעיה.
ענת ברקו: יש להם סמכויות עיכוב לעובדי ביקורת הגבולות?
<קריאה: הם גם אזרחים.
מיכל רוזין: אבל הם עובדי מדינה, הם לא חברה פרטית, אז בואו נבדיל.
ניסן סלומינסקי: מיכל, פה מדברים רק על עובדי מדינה.
ניסן סלומינסקי: רבותי, אנחנו לאט-לאט מתחילים להבין את הבעיה.
מיכל רוזין: אני הבנתי שזה עובד מדינה, השאלה מי מפקח על עובד המדינה, מי עומד מעליו שם.
ניסן סלומינסקי: אנחנו מנסים להבין על מה אנחנו דנים.
ניסן סלומינסקי: תנו לי לסכם, כדי שנבין.
ניסן סלומינסקי: אנחנו מדברים על מעברים בין יהודה ושומרון לישראל משני הכיוונים, אנחנו לא מדברים על פלסטינים בדרך כלל, כי להם יש אישורים, וברגע שיש אישורים כבר מישהו בדק אותם, אין טעם לבדוק עוד פעם.
ניסן סלומינסקי: אנחנו מדברים בעיקר על אותם אלה שלא צריכים אישורים, קרי: ישראלים או אזרחים ישראלים שלא צריכים אישורים, ובעיקר כשהם חוזרים מיהודה ושומרון לתוך ישראל.
ניסן סלומינסקי: לגביהם אנחנו אומרים שיכול להיות שיש ידיעות שאומרות: רבותי, משה יעקב נכנס לשם, אנחנו מחפשים אותו, ברגע שייצא, תעצרו אותו.
ניסן סלומינסקי: כשהוא מגיע למעבר, ומחר אנחנו לא יודעים באיזה מעבר יהיה, כי יש מעברים שאין בהם לא שוטרים, לא חיילים ולא מי שמוסמך, אבל בכל מעבר תמיד יש אנשי משרד הביטחון מצד אחד, ומלבד זאת יש אולי גם מאבטחים שהם אולי חברה פרטית, אבל נמצאים אנשי משרד הביטחון, ולהם עד היום אין סמכות.
זאב בנימין בגין: ביטחון פנים?
ניסן סלומינסקי: לא, משרד הביטחון.
זאב בנימין בגין: מה זה אנשי משרד הביטחון?
ניסן סלומינסקי: הם עובדי משרד הביטחון.
זאב בנימין בגין: שאני אבין מה זה.
<ארז צידון: רשות המעברים היא יחידת סמך.
ניסן סלומינסקי: כן, הם יחידת סמך של משרד הביטחון.
<ארז צידון: הערה לגבי הפלסטינים, יכול להיות שלפלסטיני היה אישור, ובלילה - - -
ניסן סלומינסקי: הבנתי, זה בסדר.
ניסן סלומינסקי: אנחנו אומרים שצריכים לעצור אותו.