GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יפעת רווה: "ותיידע את החשוד בדבר אפשרות זו לא יאוחר מ-24 שעות מעת מעצרו או לפני שהובא לפני שופט – המוקדם מביניהם;".
אברהם מיכאלי: נו, אז מה זה אומר?
אברהם מיכאלי: זה אומר ליידע ולחכות או ליידע ולמלא?
<יפעת רווה: הוא יכול למלא מייד.
<מיכל גולד: היא תאפשר לו להגיש בקשה באמצעותה.
<יפעת רווה: היא תאפשר לו.
אברהם מיכאלי: נו, ומה זה נותן?
<יפעת רווה: זה נמצא בחוק.
<יפעת רווה: תשמעי, אני לא אוהבת את הדבר הזה, ועוד בניסוח אחר זה רק יוצר תקלות.
<יפעת רווה: החוק גובר חד-משמעית - בשביל מה?
<נעמה מנחמי: כי הסיכוי שהוא ירוץ לחוק אחרי שיש תקנות וידע על זכותו - - -
אברהם מיכאלי: שימלא טופס ויגישו את זה, אחרת יידעו אותו ולא - - -
דוד רותם: תגיש הצעת חוק פרטית לתקן ש-48 - - -
אברהם מיכאלי: אבל גם בנוסח הזה אני יכול.
דוד רותם: לא עושים את זה בתקנות נגד החוק.
אברהם מיכאלי: לא, אבל בנוסח אני יכול עדיין לצפות שהטופס - - -
<נעמה מנחמי: בסדר, נסגור את הנוסח בינינו אחר כך, אבל נפנה לסעיף הזה.
אברהם מיכאלי: היושב-ראש, שאלה שלא הספקתי לשאול - איך מ-2002 התקנה הזאת?
<ליאת לב: את רוצה להזכיר את זה עוד פעם בתקנות?
<יפעת רווה: היא רוצה להזכיר את זה, לקשר.
<מיכל גולד: כן, זה נכון שיהיה קשר ביניהן.
<מיכל גולד: רק הפניה, לא נוסח.
דוד רותם: יעקב נאמן הכין את התקנות האלה.
אברהם מיכאלי: אבל מ-2002 היו ארבעה שרים לפני יעקב נאמן.
דוד רותם: לא היו ארבעה לפני יעקב נאמן.
אברהם מיכאלי: אז אנחנו מחוקקים חוקים בוועדה הזאת בשביל קישוט, לא בשביל לקיים אותם.
<יפעת רווה: דווקא החוק הזה מקוים.
אברהם מיכאלי: אתם מביאים את התקנה הזאת אחרי עשר שנים?
<יפעת רווה: לא, מה פתאום.
<נעמה מנחמי: לא, לא, זה תקנות שהגיעו – החוק הוא מלפני שנתיים בערך.
<ליאת לב: ב-2012 חוקק החוק.
<פנינה אלקיס: שנתיים.
<נעמה מנחמי: שנה וחצי.
אורי מקלב: כאן כתוב 2002.
<יפעת רווה: לא, ב-2002 הבאנו תקנות, זה לא עבר פה, אחר כך היה תיקון חקיקה, ובעקבות תיקון החקיקה שנעשה לפני שנתיים אנחנו מביאים את התקנות.
אברהם מיכאלי: אם הוא לא עבר פה, זה מראה שאנחנו צריכים גם לא להעביר אותו.
<נעמה מנחמי: אתם רוצים לעשות משהו עם (ד) מבחינת הגבלת שעות או להשאיר את זה ככה?
אברהם מיכאלי: כולנו פה אופוזיציה.
נחמן שי: אני לא מצביע.
אברהם מיכאלי: למה הוא לא מצביע?
אורי מקלב: אתה יכול להצביע.
אברהם מיכאלי: נכון, תבקש ממישהו אחר.
נחמן שי: עברנו על זה, עברנו כבר על הסעיף.
<נעמה מנחמי: אז בעצם אתה מציע לי למחוק את כל (ד), אי-אפשר למחוק את כל (ד).
אורי מקלב: אלא אם כן מצא הממונה על החקירה שצריך להפסיק.
דוד רותם: אלא אם כן מצא הממונה על החקירה שהפסקת החקירה תפגע בחקירה, ואני רוצה שהוא ירשום תרשים על זה.
<ליאת לב: נימוקים.
דוד רותם: כן, נימוקים, כדי שאוכל אחר כך לבדוק אותו.
<נעמה מנחמי: אז "אלא אם כן מצא הממונה על החקירה מטעמים שיירשמו, שהפסקת החקירה תפגע בחקירה".
<יפעת רווה: הפכתם את ברירת המחדל.
דוד רותם: כן, הפכתי את ברירת המחדל.
<מיכל גולד: לא שמענו.
<יפעת רווה: לא, רגע.
דוד רותם: מי אמר לי "לא" עוד פעם?
דוד רותם: יפעת, אל תגידי לי "לא", כי אחרת מה שיקרה זה שאעשה לך את זה על הראש.
דוד רותם: את יודעת, אני מצביע על התקנות האלה.
<יפעת רווה: אז רגע, אני רוצה לשמוע את תגובת המשטרה.
אורי מקלב: יש לה זכות למשוך.
<יפעת רווה: יש זכות למשוך, ושנית, אני רוצה לשמוע את תגובת המשטרה לפני שאנחנו מביעים איזושהי עמדה.
דוד רותם: אין בעיה, נעשה הפסקה ותוכלו לשמוע את תגובות המשטרה.
<קובי עזרא: לא הבנתי מה הנוסח.
<יפעת רווה: הוא הופך את ברירת המחדל.
<ליאת לב: שזה אומר מה?
<מיכל גולד: שהחקירה תופסק "אלא אם".
<יפעת רווה: שזה אומר שהחקירה תופסק אלא אם כן החליט אחרת בשביל להגיש את הבקשה.
אורי מקלב: החקירה לא תופסק, החקירה תופסק.
עדי קול: למה אתה לא נותן להם לדבר?
דוד רותם: תגידי, מה את רוצה?
דוד רותם: הגעת עכשיו ואת רוצה שאני כבר אתן לך לדבר?
עדי קול: לא, אני מעבירה את זכות הדיבור שלי אליהם.
דוד רותם: אין להם זכות דיבור במקומך.
דוד רותם: כי את לא יכולה להעביר את זכות הדיבור שלך.
<נעמה מנחמי: הם דיברו כבר די הרבה לפני שהיית.
דוד רותם: הם דיברו הרבה לפני שהגעת.
עדי קול: כמה הרבה?
נחמן שי: מאז הייתי פה בישיבה הקודמת הכול אותו דבר.
דוד רותם: מישהו צריך להגן על החשודים.
נחמן שי: כן, אבל מישהו גם צריך להגן על התקשורת.
דוד רותם: תקשורת זה שטויות.
<נעמה מנחמי: זה קצת עניין של ניסוח.
<ליאת לב: יש כאן בעיה, מאוד בעייתי להפסיק חקירה באמצע.
<יפעת רווה: היא לא רוצה שתפסיקו אותה באמצע.
<ליאת לב: אבל זו ברירת המחדל.
<קובי עזרא: זו ברירת המחדל, והיא צריכה להיות הפוכה.
<ליאת לב: אי-אפשר להפסיק חקירה באמצע בכל פעם שניתן לו, זה בעייתי.
דוד רותם: אני רוצה שהממונה על החקירה יכתוב שאם הפסיקו את החקירה - - -
<ליאת לב: אז להשאיר את זה בנוסח הזה.
דוד רותם: לא בנוסח הזה, בנוסח ההפוך.
<יפעת רווה: הוא רוצה להפוך את ברירת המחדל, שיהיה לכם ברור.
<איילת לוי: את יכולה להקריא שוב, בבקשה, את הנוסח.
<נעמה מנחמי: "נמצא עצור בעיצומם של הליכי חקירה, שנוכחותו בהם נדרשת להשלמתם, ומסירת הטופס והכנת הבקשה על-ידי העצור מחייבת הפסקתם או דחייתם, לא תופסק חקירתו לצורך הכנת הבקשה, אלא אם כן מצא הממונה על החקירה, שהפסקת החקירה תפגע בחקירה".
<קובי עזרא: זה מה שיש היום.
<איילת לוי: זה הנוסח שרשום.
דוד רותם: לא, זה הפוך ממה שכתוב.
<קריאה: במקום ה"לא תופסק", ה"תופסק".
דוד רותם: הוא כתב "לא תופסק", אני רוצה שהיא כן תופסק אלא אם כן זה פוגע בחקירה.
<מיכל גולד: אבל אם אנחנו באמת מכניסים את זה לחוק ובחוק יש את ה-24 שעות, אז למה בתוך ה-24 שעות צריכים – החקירה תימשך ולא יפסיקו אותה במשך 24 שעות ועדיין יישארו לו 24 שעות לבקש.
<ליאת לב: יש את המגבלה של ה-24 שעות, זה לא 48 שעות ליידע אותו, אז אני לא מבינה למה זה בעייתי.
דוד רותם: כי ימשיכו את החקירה, והוא לא יספיק למלא.
דוד רותם: אני רוצה שיפסיקו, ולתת לו למלא את הטופס.
<נעמה מנחמי: אז "תופסק חקירתו" בעצם, "אלא אם כן".
<מיכל גולד: לכן יש לו 24 שעות.
דוד רותם: לא יקרה שום דבר אם עושים הפסקה של חמש דקות בחדר למלא טופס.
<קובי עזרא: ודאי שיקרה, אדוני.
<ליאת לב: זה מאוד בעייתי, וזה לא חמש דקות.
דוד רותם: מאוד בעייתי?
<קובי עזרא: הפסקה של חקירה זה לא דבר – גם לחמש דקות, וזה לא חמש דקות.
<ליאת לב: זה יכול לשבש את החקירה, זה בעייתי.
דוד רותם: שיכתוב הממונה שאם הוא יפסיק זה ישבש לו את החקירה.
<ליאת לב: אבל ברירת המחדל צריכה להיות הפוכה.
דוד רותם: לא, ברירת המחדל זה שקודם כול נותנים לו למלא את הטופס, ואם לא רוצים לתת לו למלא את הטופס, שהממונה יכתוב למה זה יפגע בחקירה.
<יפעת רווה: אם לא היו 48 שעות זה נכון, אבל יש 48 שעות שבתוכם - בתוך ה-24 שעות צריך ליידע אותו, צריך לאפשר לו, צריך לעשות את זה מיידית.
<יפעת רווה: הסיטואציה שעליה אתה מדבר זו סיטואציה רק כשהחקירה כולה נמשכת 48 שעות, בדרך כלל זו לא הסיטואציה, זה גם לא הרוב.
<ליאת לב: זה לא יקרה.
דוד רותם: את יודעת, זו לא תמיד הסיטואציה, אבל מכיוון ש"לא תופסק חקירתו.
דוד רותם: אלא אם כן מצא הממונה.
דוד רותם: שהפסקת החקירה לצורך זה לא תפגע בחקירה" - -
<ליאת לב: אבל זה בכפוף ל-24 שעות.
דוד רותם: - - זאת אומרת, זה יכול להיות.
<יפעת רווה: ועדיין יש את ה-24 שעות.
<ליאת לב: כפוף ל-24 שעות.
דוד רותם: ה-24 שעות לא קשורות לעניין, כי זה לא במהלך - - -
<קובי עזרא: זה המגבלות שלנו.
<ליאת לב: כן, אתה צריך ליידע אותו.
<נעמה מנחמי: בואו נשאיר את זה גם, ננסה להתקדם, ואז נעשה הפסקה.
<נעמה מנחמי: "הודעה לחשוד על איסור הפרסום 4.
<נעמה מנחמי: (א) ניתנה החלטה בבקשה לאיסור פרסום, ולא נמסרה לחשוד במהלך הדיון, תומצא ההחלטה למען או למספר הפקסימיליה שצוינו על גבי הבקשה" – אני הוספתי "ותיבדק קבלתה", אבל אני מודה שאחר כך דיברתי עם הנהלת בתי-המשפט, ואני חייבת להגיד שיש הבדל בין אותו מקרה ראשון שדיברנו על "תיבדק קבלתה", ובפרט כששינינו גם שם, לבין המקרה הזה, כי החשוד יודע שהוא אמור לקבל איזושהי בקשה, ואז אם הוא עדיין לא קיבל אותה הוא יכול להרים טלפון, בעוד שהיחידה החוקרת לא יודעת שאמורה להגיע בקשה, אז אני חוזרת בי מההצעה.
<נעמה מנחמי: "(ב) היה החשוד עצור [שאינו מיוצג]" – זה להחלטתכם – "תומצא ההחלטה גם לרשות החוקרת, וזו תיידע את החשוד בדבר ההחלטה".
<נעמה מנחמי: כלומר, השאלה בין במסגרת הנוסח כאן היא - בהנחה שיש לנו חשוד שעצור ומגיעה הודעה ליחידה החוקרת, האם היא צריכה להודיע לחשוד רק אם הוא לא מיוצג או גם אם הוא כן מיוצג.
אברהם מיכאלי: אני לא יודע איך זה יקרה באופן פרקטי, כי יש עם זה כל מיני תקלות.
דוד רותם: זה בעייתי, כי הרי יכול להיות שזה יפגע בחקירה אם יודיעו לו.
<נעמה מנחמי: וברצינות.
אברהם מיכאלי: נעמה, הטכניקה הזאת היא בעייתית, פקס לא עובד, פקס לא מקבל.
<נעמה מנחמי: הפקס כן יגיע.
אברהם מיכאלי: מה, יגיע, מה?
<נעמה מנחמי: כלומר, ההנחה היא שהיחידה החוקרת תקבל הודעה על איסור הפרסום מבית-המשפט אחרי שיצא אותו איסור פרסום.
<נעמה מנחמי: השאלה היא האם היחידה החוקרת צריכה להודיע רק לחשודים שעצורים ולא מיוצגים או גם לעצורים שכן מיוצגים פשוט כי הם נמצאים אצלה, במקום שזה יעבור דרך הסנגור.
<ליאת לב: כל הרציונל היה שניידע אותו רק אם הוא לא מיוצג, וזה גם מה שנקבע בחוק.
דוד רותם: לא, זה לגבי הגשת הבקשה שאתם לא - - -
<נעמה מנחמי: נכון, אבל בתקלות תמיד לקחת יותר מאשר - - -
<ליאת לב: אבל הרציונל היה מלכתחילה שהחובה שלנו היא ליידע אותו רק בזכויות שנדרשות לחקירה ולא את מכלול הזכויות שיש בפניו.
אורי מקלב: אם הוא מיוצג זה מיותר.
אברהם מיכאלי: אבל איפה הסנגור נמצא באותו זמן?
אברהם מיכאלי: הרי הוא לא בחקירה.
אורי מקלב: בסדר, אבל הוא גם יודע את הזכות שלו.
<נעמה מנחמי: אנחנו לא בשלב החקירה, אנחנו בשלב ההחלטה של בית-המשפט, ויש לנו עצור שהוא - -
אברהם מיכאלי: שהוא בתחנה.
<נעמה מנחמי: - - בתחנה.
<פנינה אלקיס: אם הוא מיוצג זה משנה את כל תהליך העבודה.
אברהם מיכאלי: נו, ואז?
אברהם מיכאלי: הסנגור לא לידו, אז למה לא ליידע את העצור?
<יפעת רווה: יש הרבה החלטות אחרות של בית-המשפט.
אורי מקלב: הסנגור יודע, אז מה הבעיה?
<פנינה אלקיס: הסנגור יודע שהוא מגיש בקשה.
דוד רותם: אם הודיעו לסנגור, אז שהסנגור יודיע.
אברהם מיכאלי: זה מספיק אם הוא הגיש את הבקשה דרך הסנגוריה.
אורי מקלב: ברור, אבל סנגור מודע למה שקורה בתביעה.
אברהם מיכאלי: זה לא קורה ככה.
אברהם מיכאלי: - - - שלא מקרבים אותו לתחנת משטרה, הוא לא נתון - - -
אורי מקלב: אבל ההחלטה היא של בית-המשפט, מספיק מה שמגיע לסנגור, מה, צריך יותר מזה?
אברהם מיכאלי: שיבקש.
<יפעת רווה: יש עוד הרבה מאוד בקשות.
<יפעת רווה: פה באמת הטלנו דבר חריג בגלל החשיבות והדחיפות.
<נעמה מנחמי: אז נחזור לנוסח שלכם שזה "הומצאה ההחלטה לרשות החוקרת שבחזקתה מצוי עצור שאינו מיוצג, היא תיידע את העצור בדבר ההחלטה".
<נעמה מנחמי: מה שהפריע לי בנוסח הזה זו השאלה האם בכלל ההמצאה הועברה לרשות החוקרת?
<נעמה מנחמי: כלומר, באיזה נסיבה תומצא ההחלטה לפי סעיף (ב)?
<שירי לנג: כאשר הוא עצור שאינו מיוצג.
<נעמה מנחמי: ואז מה?
<נעמה מנחמי: הפקס יהיה של תחנת משטרה ולכן - - -
<שירי לנג: כי הוא מגיש את זה באמצעותם.
<פנינה אלקיס: ההנחה היא שאנחנו נמציא לכתובת - - -
<יפעת רווה: הוא נותן את הפקס של המשטרה כי זה המקום שהוא רוצה – כי זה ביתו כרגע.
<שירי לנג: בדיוק.
<שירי לנג: הוא הגיש את הבקשה שם הוא ציין את הכתובת של המשטרה.
<נעמה מנחמי: זה מה שקורה כשכותבים תקנות בסביל.
<נעמה מנחמי: לא משנה.
<נעמה מנחמי: "דיון בבקשת איסור פרסום 5.
<נעמה מנחמי: (א) היה החשוד מיוצג על-ידי סנגור, ניתן לקיים את הדיון שלא בנוכחותו אלא בנוכחות סנגורו; היה החשוד עצור, יקוים הדיון בנוכחותו גם אם הוא מיוצג, אלא אם כן החליט בית-המשפט אחרת מטעמים מיוחדים".
<מיכל גולד: "שיירשמו".
אורי מקלב: אם הוא לא מיוצג?
<נעמה מנחמי: אם הוא מיוצג, אז גם הסנגור שלו יכול לייצג אותו.
<נעמה מנחמי: זה, אגב, רק בבקשה לאסור את הפרסום.
<נעמה מנחמי: בקשות להתיר זה לפי הדין הרגיל.
אורי מקלב: היה החשוד עצור, אז דווקא בנוכחותו?
אורי מקלב: אז מתי זה לא בנוכחותו?
אורי מקלב: כשהוא לא עצור?
אברהם מיכאלי: יש עצור ויש אחד שמעוכב רק בחקירה.
אורי מקלב: לא זו הכוונה שלהם.
אברהם מיכאלי: זו הכוונה.
אורי מקלב: יש כאן משהו לא ברור.
<נעמה מנחמי: אני יכולה להבין.
אברהם מיכאלי: הראשון זה לא עצור, כך אני מבין.
אורי מקלב: לא עצור - גם אני הבנתי ככה, אבל הם לא מתכוונים לזה.
אורי מקלב: הם מתכוונים לזה שאם יש לו סנגור אז הוא לא צריך להיות נוכח, אז מתי הוא כן?
<נעמה מנחמי: אם הוא עצור הדיון יהיה בנוכחותו בין אם יש לו עורך-דין ובין אם אין לו עורך-דין, זה הסיפה של הסעיף.
אברהם מיכאלי: אז מה הקטע הראשון?
אברהם מיכאלי: מה זה הרישה?
<נעמה מנחמי: הרישה אומרת שאם הוא בעצם לא עצור והוא רק חשוד, והוא מיוצג על-ידי הסנגור, - -
<פנינה אלקיס: נוכחותו לא חייבת.
<נעמה מנחמי: - - הסנגור יכול להחליט.
<איילת לוי: הוא לא חייב להיות נוכח.
<יפעת רווה: הוא לא חייב להיות נוכח בדיון הזה.
<פנינה אלקיס: זה גם במשפט אזרחי ככה.
אורי מקלב: זה תמיד צריך להיות הפוך, אבל לא משנה.
אורי מקלב: אם הוא לא עצור אז הוא יכול להיות נוכח, מה זה משנה.
אורי מקלב: דווקא כשהוא עצור זה יכול להיות בעייתי בנוכחות שלו - צריך להביא אותו מאיזה מקום.
<נעמה מנחמי: מביאים אותו ממילא.
<איילת לוי: אלו הזכויות שלו.
<נעמה מנחמי: לא תמיד, אגב.
<נעמה מנחמי: ויכול להיות שלא בא לו להסתובב ב"זינזאנה" יום שלם בשביל הבקשה הזאת.
אורי מקלב: ואחרי זה הוא רק החליט לבקש צו איסור, למה צריך?
<יפעת רווה: זה יכול להיות טעמים שיירשמו אם לא - - -
אורי מקלב: זה צריך להיות בדיוק הפוך מבחינתנו.
<נעמה מנחמי: אז זה יכול להיות או מטעמים שיירשמו או לפי בקשתו.
<שירי לנג: "או לפי בקשתו", זה יותר מתאים.
<נעמה מנחמי: "או לפי בקשתו", זה מקובל עליכם?
<איילת לוי: אלא אם כן החליט בית-המשפט אחרת והוא לא רוצה להיות בדיון, שלא יהיה בדיון.
<יפעת רווה: האמת שעשינו את זה אז עם הסנגוריה.
<יפעת רווה: אין פה נציג של הסנגוריה?
<יפעת רווה: כי אז עשינו את כל זה עם הסנגוריה הציבורית, ודווקא היה לי חשוב לשמוע לגבי השינויים, וזה מה שהתבקש, היה חשוב לי לשמוע את עמדתם, אבל אני לא רוצה לדבר בשמם.
<נעמה מנחמי: אני לא רואה למה שזה יפריע לסנגוריה, אלא אם כן הם חוששים שהבקשה שלו תהיה בקשה לא - -
<איילת לוי: עילגת.
<ליאת לב: מוטה.
<נעמה מנחמי: לא אמיתית, לא חופשית, בוא נגדיר כך.
<נעמה מנחמי: אפשר לעשות את זה על תנאי, כלומר, לשאול את הסנגוריה.
<יפעת רווה: אני יכולה לנסות אולי כשנעשה הפסקה להתקשר לסנגוריה, כי בעניין הזה אני - - -
<נעמה מנחמי: כשנעשה הפסקה.
<יפעת רווה: במקום "מטעמים מיוחדים שיירשמו" - - -
<נעמה מנחמי: לא במקום, בנוסף.
<יפעת רווה: "או לבקשתו", אז זה בסדר.
<יפעת רווה: חשבתי שבמקום.
<נעמה מנחמי: "(ב) היה החשוד עצור, והגיש בקשתו לפני הדיון הראשון בהארכת מעצר או שחרור בערובה, ניתן לקיים את הדיון בבקשה במועד הדיון כאמור".
<נעמה מנחמי: כלומר, הוא גם ככה מגיע כבר לשופט, אז כבר יעשו את זה באותה הזדמנות.
<יפעת רווה: נראה לי שזה יהיה הרבה פעמים.
אורי מקלב: כן, זה בסדר.
<נעמה מנחמי: "(ג) אין בתקנת משנה (ב) כדי למנוע קיום הדיון בבקשה לפני הדיון הראשון בהארכת המעצר או השחרור בערובה של העצור כאמור בתקנת משנה (א), אם הוגשה בקשה לביטול איסור הפרסום או אם סבר בית-המשפט שיש לעשות כך מטעמים אחרים.
<נעמה מנחמי: הודעה על איסור פרסום לבית-המשפט 6.
<נעמה מנחמי: נתן בית-המשפט צו לאיסור פרסום שם חשוד -"
<יפעת רווה: הפעם זה באקטיבי.
<נעמה מנחמי: כן, אה, לבית-המשפט נתתם אקטיבי.
<נעמה מנחמי: "(1) יציין זאת התובע בכל הליך שיגיש לבית-המשפט בעניינו של החשוד בנוגע לעבירה שבקשר אליה ניתן איסור הפרסום, בראש כתב בית-הדין שיגיש ובפני בית-המשפט בפתח הדיון, וכן יציין את מספר ההליך שבמסגרתו ניתן הצו; (2) יציין זאת החשוד בכל הליך שיגיש לבית-המשפט בנוגע לעבירה שבקשר אליה ניתן צו איסור הפרסום, בראש כתב בית הדין שיגיש ובפני בית-המשפט בפתח הדיון וכן יציין את מספר ההליך שבמסגרתו ניתן הצו.
<נעמה מנחמי: " הרעיון הוא ליידע את בית-המשפט כדי שלא תקרינה תקלות.
<פנינה אלקיס: נכון.
<יפעת רווה: שוב, זה נעשה למניעת תקלות ולמניעת אי-ידיעה ולמניעת אי-הבנות.
<נעמה מנחמי: "תחילה – 7.
<נעמה מנחמי: תחילתן של תקנות אלה 30 ימים מיום פרסומן".
<דורית ואג: זה מספיק להם?
<נעמה מנחמי: בוודאי שזה מספיק להם, הם נורא יעילים.
<נעמה מנחמי: אז מה שנשאר לנו אלו שני דברים: אחד זה הנושא של 3(ד) - "עיצומם של הליכי חקירה"; והשני זה 3(א) - הנושא הזה של – אני כבר לא רואה האמת מה יש שם כל כך להידיין עליו כי זה גם ככה נמצא בחוק, אז רק על הנשוא.
<קובי עזרא: מה נמצא בחוק?
<נעמה מנחמי: ה-24 שעות.
<קובי עזרא: לא, אבל (ד), (ד) לא נמצא בחוק.
<נעמה מנחמי: בהקדם האפשרי - 24 שעות.
<מיכל גולד: 3(א) מייתר את התיקון של סעיף (ד)?
<נעמה מנחמי: במקור חשבתי שכן, חברי הכנסת חשבו אחרת, אז אנחנו - - -
<מיכל גולד: השאלה אם זה היה בהנחה ש-3(א) לא או - - -
<נעמה מנחמי: לא, אני לא חושבת.
נחמן שי: מתי אני?
דוד רותם: אתה, מה אתה רוצה בכלל?
אברהם מיכאלי: תן לו לדבר, מה.
דוד רותם: לתת לו לדבר?
אברהם מיכאלי: סותמים פה לתקשורת, הוא אמר.
אברהם מיכאלי: אפילו שהוא ד"ר לתקשורת, אז מה קרה?
נחמן שי: אני חבר כנסת לגיטימי, רותם.
דוד רותם: לא ידעתי.
נחמן שי: למרות הניסיונות, מה לעשות?
נחמן שי: אפילו נבחרנו, אתה יודע.
דוד רותם: איפה נבחרת?
נחמן שי: דמוקרטיה, הלו, פריימריז.
נחמן שי: אתם לא - - -
אברהם מיכאלי: הוא לא רוצה להגיד - - -
דוד רותם: אתן לך לדבר.
נחמן שי: יופי, עכשיו?
נחמן שי: אתה יודע שאני מביא היום עם מרב גם איזושהי הצעה למליאה, שתדחה אותה בבוז, בעניין צווי איסור פרסום.
נחמן שי: זה רק חלק מהמאבק שאמשיך לנהל בעניין, אני מודיע גם פה, כי אני חושב שיש שימוש לרעה, מוגזם, ולפעמים גם אטום בשימוש בצווים, ואני מוכן לשכנע אותך.
דוד רותם: כי הרי אני יודע שאתה לא סומך על השופטים, זה דבר ידוע אצלך.
נחמן שי: לא, לא, חס וחלילה, אצטט שופטים בעניין הזה.
נחמן שי: הם לא סומכים על עצמם לפעמים.
נחמן שי: אבל נעשה מאבק נפרד, תעזור לי בסוף, תראה שגם אתה תהיה אתי.
נחמן שי: עכשיו אני רוצה פה להעיר הערה מסוימת שגם כן נוגעת למקומה של התקשורת, ודרך התקשורת לציבור בתהליך הזה.
נחמן שי: אני מדבר על 2(ג) ו-(ד) - זה מנטרל את מקומה של התקשורת בתהליך הזה, והתקשורת היא צד לעניין בדרכה, גם כאמור הציבור.
נחמן שי: אם בית-המשפט רשאי להחליט לאסור – צו איסור פרסום זמני זה סביר, כללית גם צו איסור פרסום זה בסדר.
נחמן שי: גם פה איסור פרסום זמני זה בסדר, אבל בין (ג) ל-(ד) צריך להיות איזשהו מהלך שיערב את התקשורת ויאפשר לה - - -
דוד רותם: התקשורת יכולה להגיש תמיד בקשה לביטול כל צו.
<קריאות: בדיוק.
<פנינה אלקיס: ברשות וזכות אפילו.
דוד רותם: כבר דנו בזה, אתה עכשיו ממחזר את כל הטענות של נקדימון.
נחמן שי: אני פשוט מאמין בהן.
דוד רותם: אני יודע שאתה מאמין בהן, אתה מבחינתך בכלל צריך - - -
נחמן שי: אני צריך את התקשורת שם, אם לא תכניס אותה דרך הדלת היא תיכנס דרך החלון, תאמין לי.
דוד רותם: אני רוצה שהיא תיכנס, היא יכולה להיכנס בדלת הראשית עם הגשת בקשה לביטול צו.
נחמן שי: זה תהליך יותר מורכב ויותר מסובך, לפני שהיא רוצה לבטל את הצו עדיף שהיא תהיה שם כדי שהיא תוכל להתמודד עם הצו לפני בית-המשפט, זה מה שאני רוצה לאפשר לה לעשות.
נחמן שי: זה מצב חדש, אתם יוצרים פה מצב חדש.
נחמן שי: במקום להעריך את העובדה שהתקשורת בכל מקרה תהיה שם, הלוא אם היא לא תהיה התקשורת שקוראים לה "נקדימון", תהיה תקשורת שקוראים לה משהו אחר, שהיא בכלל לא ידועה, היא אנונימית, וגם אין לך דין וחשבון ושיח אתה, אתה יודע למה אני מתכוון, הג'ונגל שמתנהל ברשתות שהוא ללא שליטה, גם האנשים בכחול לא יצליחו להתמודד אתם אף פעם.
נחמן שי: זה לא אומר שהם לא מוכשרים, אבל את הרשתות קשה מאוד להכניס לתוך המסלול.
נחמן שי: אם אתה רוצה לחיות עם השיטה, אז כאן אתה צריך לרכך את זה באיזשהו אופן שתיתן לתקשורת איזשהו מעמד בתהליך הזה לפני שיוצא צו על איסור פרסום על יסוד בקשה בלבד.
דוד רותם: כשיזמינו אותם לדיון הם יגלו מה עוד המשטרה לא גילתה להם.
נחמן שי: המשטרה מגלה להם הכול, בעניין הזה תנוח דעתך.
דוד רותם: אתה תראה שכשנזמין אותם לדיון הם יגלו כמה לא גילו להם.
נחמן שי: אם הייתי יכול בהזדמנות אחרת, הייתי מספר לך מה אני יודע על דרך העבודה של המשטרה בעניין הזה.
<נעמה מנחמי: נעשה הפסקה לכל השאלות שהיו.
דוד רותם: שילכו לשאול.
דוד רותם: בעשר וחצי אני מחדש את הדיון.
<נעמה מנחמי: ניסינו בהפסקה לגבש נוסח יותר מוסכם, ולעניין 3(ד) שעוסק באי-הפסקת הליכי חקירה לצורך אותה בקשה - ההצעה שכנראה מתגבשת כאן היא שלא נשנה את הנוסח הקיים, אבל נוסיף בסופו: ואולם אם חלפו 36 שעות מתחילת החקירה, כלומר, מהמועד הרלוונטי שממנו נספרים הזמנים, תאפשר היחידה להגיש את הבקשה בתוך שעתיים ובלבד שהבקשה - -
<איילת לוי: תהיה בפני החוקר.
<נעמה מנחמי: - - תהיה בפני החוקר, כלומר, הוא לא יצא לדבר עם העורך-דין שלו ובכך יש חשש שהחקירה - -
אברהם מיכאלי: תשובש.
<נעמה מנחמי: - - תיפגע.
<נעמה מנחמי: בסדר?
<יפעת רווה: מבחינתנו זה בסדר כי זה שונה ממה שמקודם אמרת.
<נעמה מנחמי: יפעת, אבל זה מקובל עלייך?
<יפעת רווה: אני רוצה קודם לשמוע את המשטרה.
<קובי עזרא: אפשר לחזור על הנוסח, בבקשה?
<ליאת לב: אפשר לחזור?
<נעמה מנחמי: "ואולם אם חלפו 36 שעות מתחילת - - -
אורי מקלב: מהמועד הקובע.
<נעמה מנחמי: מהמועד הרלוונטי, מהמועד הקובע, תאפשר היחידה החוקרת להגיש את הבקשה באמצעותה בתוך שעתיים, ובלבד שהעצור לא - - -
דוד רותם: לא יצא מחדר החקירות.
<נעמה מנחמי: לא יצא מחדר החקירות.
<פנינה אלקיס: אנחנו רוצים רק להפנות את תשומת הלב שככל שהבקשה תוגש בסמוך ל-48 שעות יכול להיות מצב שעל פניו הצו, זאת אומרת, החיסיון האוטומטי יפוג - -
<שירי לנג: זה בכל מקרה.
<פנינה אלקיס: - - ובעצם לא הספקנו להביא אותו לידי שופט, אני לא אטפל.
<פנינה אלקיס: עכשיו הוא שלח את זה נגיד בארבע לפנות בוקר - - -
דוד רותם: אנחנו סומכים על השופטים שבארבע לפנות בוקר נותנים צו האזנת סתר, הם גם יתנו צו איסור פרסום.
<שירי לנג: עדיף שהוא יגיש את זה כמה שיותר מוקדם מבחינתנו כדי שאפשר יהיה לטפל בזה.
<פנינה אלקיס: קחו את זה בחשבון.
<נעמה מנחמי: בגלל זה עשינו את זה 36 שעות ועוד שעתיים, מה שמביא אותנו ל-38 שעות, ואז יש עשר שעות.
<יפעת רווה: ברור שזה מצב לא רצוי, לחכות לרגע האחרון.
<פנינה אלקיס: ומי שזה בשעה 12 בלילה.
<נעמה מנחמי: אז עד עשר בבוקר לא יטפלו בזה?
<פנינה אלקיס: לא, אני מניחה שיטפלו, אבל ככלל על פניו מבחינת התקשורת אין צו, חלפו 48 שעות ואין החלטה.
<יפעת רווה: פנינה, את צודקת שלא רצוי להגיע לרגע האחרון כמו בכל דבר בחיים.
<פנינה אלקיס: אוקיי, אז זה משהו - - -
<שירי לנג: פה אנחנו כאילו לוחצים את השופט לתת החלטה תוך זמן קצר.
<פנינה אלקיס: מגיעים לקצה כי - - -
<נעמה מנחמי: אפשר גם לא לכתוב את השעתיים, אפשר להגיד "ואולם אם חלפו 36 שעות, תאפשר" ובלי השעתיים, ואז אנחנו נותנים 12 שעות עד בית-המשפט.
<ליאת לב: אבל אנחנו מדברים על מישהו שהוא במהלך חקירה, זה לא בשגרה.
אברהם מיכאלי: הצעתי בתחילת החקירה, אמרו שזה משבש חקירה, לא הבנתי למה.
<נעמה מנחמי: אז נשאיר את זה שעתיים.
אורי מקלב: אני מסכים על 24 שעות?
אברהם מיכאלי: מההתחלה כבר, אחרי שעתיים.
<יפעת רווה: למה לא מה שמקודם דיברנו, שפשוט לחזור על העניין של 24 שעות?
<ליאת לב: של 24 שעות ולהפנות לחוק וזהו.
<נעמה מנחמי: שאומר מה?
אורי מקלב: צריך ליידע את העצור בתוך 24 שעות שיש לו את הזכות להגיש בקשה.
אברהם מיכאלי: מה זה עזר לו?
<יפעת רווה: כלל שהעצור ידע בתוך 24 שעות וניתנת לו הזדמנות.
<יפעת רווה: בכלל לא אמורים להגיע לסיטואציה שהוא מגיע ל-40 שעות והוא עוד לא הגיש בקשה.
<נעמה מנחמי: אבל נגיד שעד עכשיו הראש שלו היה קצת בעניינים אחרים ועכשיו הוא מתחיל להתאפס על עצמו, ואחרי עוד עשר שעות הוא מחליט שהוא כן רוצה להגיש את הבקשה, אבל כרגע הוא נמצא בחקירה שהולכת להימשך עוד שמונה שעות.
<פנינה אלקיס: אז הוא קונה סיכון.
<פנינה אלקיס: אתם צריכים להבין שהוא קונה סיכון, כי אי-אפשר להשאיר לבית-משפט שעתיים - - -
<נעמה מנחמי: לא השארנו לבית-משפט שעתיים, השארנו לו עשר.
דוד רותם: אפשר להשאיר לבית-משפט, כי אנחנו יודעים שבית-המשפט קובע צווי האזנות סתר באמצע הלילה.
<נעמה מנחמי: אבל למה שעתיים?
<נעמה מנחמי: השארנו לבית-המשפט עשר שעות.
<פנינה אלקיס: כמה?
<ליאת לב: עשר שעות, עד 48 שעות.
<נעמה מנחמי: עשר שעות.
<פנינה אלקיס: זה מסוכן.
<איילת לוי: ברור, אבל זה החוק.
<יפעת רווה: אבל זה מסוכן בלי קשר - - -
<פנינה אלקיס: כשהחוק נותן 48 שעות חיסיון אי-אפשר להביא את בית-המשפט על - - - האחרונה.
<יפעת רווה: את צודקת, רק שזה לא - - -
<ליאת לב: אם חשוד יחליט להגיש את זה?
<פנינה אלקיס: חשוד יחליט להגיש, יש את הסיכון שהוא קונה אותו.
<ליאת לב: זאת ההחלטה, מותר לו להגיש עד 48 שעות.
<פנינה אלקיס: מותר לו להגיש, אבל הוא צריך לדעת שהוא קונה סיכון.
אברהם מיכאלי: אני מצדי בהתחלה.
דוד רותם: מה בהתחלה?
דוד רותם: תוך 24 שעות.
אברהם מיכאלי: שימלא את הטופס.
<יפעת רווה: תוך 24 שעות נותנים לו כבר עכשיו לפי החוק.
<איילת לוי: זה קיים בחוק כבר תוך 24 שעות.
אברהם מיכאלי: אבל אתם מדברים על יידוע, לא על מילוי טופס בפועל, זה החשש שלי.
<נעמה מנחמי: אמורים ליידע אותו תוך 24 שעות.
<יפעת רווה: החקירה לא לוקחת בדרך כלל 48 שעות רצופות, אז אם מיידעים אותו תוך 24 שעות תהיה לו - - -
אברהם מיכאלי: מה עושים בפועל?
אברהם מיכאלי: לא ליידע אותו, ליידע אותו זה אומר: יש לך זכות.
אברהם מיכאלי: אם לא ממלאים את הטופס לא מפסיקים את החקירה.
<נעמה מנחמי: מיידעים אותו גם על זכותו להגיש בקשה, אבל גם על זכותו להגיש אותה באמצעות המשטרה, ואם הוא מחליט בתוך 24 שעות - - -
אברהם מיכאלי: אז עוצרים את החקירה וממלאים את הטופס?
<נעמה מנחמי: לא, אבל זה - - -
אברהם מיכאלי: אבדתי אותו, אז מה?
<נעמה מנחמי: ההנחה היא שלא צריכים להפסיק את החקירה כי יש עד 48 שעות, אמרנו:
<נעמה מנחמי: אם הגענו לשעה ה-36 ועדיין לא הגיש אז נעצור בתוך שעתיים את החקירה כדי שיוכל להגיש.
דוד רותם: זה נכון, אם עברו 36 שעות אז עוצרים את החקירה למשך שעתיים כדי שיוכל למלא את הטופס.
<נעמה מנחמי: לא למשך שעתיים, זה בתוך שעתיים.
<יפעת רווה: לא עוצרים למשך שעתיים.
<נעמה מנחמי: בתוך שעתיים.
<ליאת לב: אבל זה יקרה עוד לפני השעתיים.
<נעמה מנחמי: בסדר, אז לא תגיעי לזה.
<יפעת רווה: בסדר, בתוך שעתיים.
דוד רותם: אם ככה, לא תגיעו לנקודה, אז מה אתם דואגים.
<ליאת לב: אנחנו לא דואגים.
<פנינה אלקיס: ב-36 שעות יש קושי, באמת שיש קושי.
<פנינה אלקיס: יש 48 שעות שניתנות לו, המשטרה לוקחת, מושכת את זה עד עשר שעות, ובעצם מעבירה אלינו.
דוד רותם: מעבירה אליכם מה?
דוד רותם: ששופט יצטרך להחליט בבקשה כזאת תוך יום?
<פנינה אלקיס: לא, אדוני.
<שירי לנג: צריך גם להגיש את הבקשה, המזכירות צריכה לקלוט אותה, להעביר אותה לשופט, זה תהליך שלוקח זמן, זה אמור להיות מצב חריג.
דוד רותם: תגידו לי מה, אני לא מבין, אני לא יודע איך מגישים בקשה לבית-משפט ואיך זה עובר לשופט?
<יפעת רווה: זה אמור להיות מצב חריג.
<ליאת לב: זה מצב חריג באמצע חקירה, זה לא דבר שבשגרה.
<נעמה מנחמי: כל חשוד הרי נחקר, אני לא מבינה מה חריג בזה?
דוד רותם: אז שהם יסתדרו עם זה.
<ליאת לב: לא, זה רק במהלך חקירה.
<פנינה אלקיס: אנחנו ככלל יש לנו פה, וחבל שלא התייעצתם אתנו על ה-36 שעות.
<פנינה אלקיס: את משאירה לי עשר שעות - - -
<יפעת רווה: מה "אתם"?
<יפעת רווה: זה - - - ממני?
<פנינה אלקיס: לא, אבל אני אומרת, תחשבי שהגיש את זה - - -
דוד רותם: אני לא רוצה להתייעץ אתך, אני קובע לך.
<איילת לוי: ההצעה הייתה 40 שעות.
<פנינה אלקיס: אבל היינו מאוד רוצים שיירשם בפרוטוקול שעל פניו יש פה סיכון.
דוד רותם: יש פה סיכון, אנחנו יודעים.
<פנינה אלקיס: סיכון שהחשוד לוקח, שהמשטרה בעצם יכולה - - -
דוד רותם: אני יודע שכולם לוקחים את הסיכון, אבל שופטים יודעים לעבוד.
<פנינה אלקיס: אנחנו יודעים את זה.
<יפעת רווה: אני חושבת שיש פה איזו אי-הבנה וכדאי לעשות פה סדר בעניינים.
דוד רותם: נקדימון, תגיד להם ששופטים יודעים לעבוד תוך - - -
<יפעת רווה: אבל סליחה, אם אפשר, נראה לי שיש פה אי-הבנה, אני רוצה לעשות פה סדר.