GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
ירון חנין: הוא שם את עצמו בקדמת הבמה ומן הסתם הוא ערוך לספיגה של ביקורת או של דברים שיוטחו כנגדו.
דוד רותם: ביקורת זה בסדר גמור.
ירון חנין: לא רק ביקורת, גם דברים שיגידו עליו.
דוד רותם: שיגידו עליו דברים שאינם אמת?
דוד רותם: גם את זה הוא צריך?
ירון חנין: אם למשטרה יש חשד כנגד ראש הממשלה למשל, יש עניין ציבורי שהציבור ידע על זה, אפילו אם בדיעבד החשד הוסר.
ירון חנין: עצם זה שהיה חשד, יש פה חשיבות שידעו על הדבר הזה.
ירון חנין: בניגוד לאותו אדם פרטי שלא מוכר לאיש הציבור יש נגישות רבה יותר לכלי התקשורת, היכולת שלו למרק את שמו הרבה יותר גבוהה – יש לו הכלים, יש לו הידע.
ירון חנין: וזה הרציונאל שעומד מאחורי פסיקת בית המשפט העליון.
ירון חנין: יש הרבה פסקי דין שבית המשפט העליון אומר שכאשר מדובר בדיווחים על אנשי ציבור, כף המאזניים נוטה לכיוון חופש הביטוי, וזה בניגוד לאדם שהוא לא בקדמת הבמה, הוא לא אדם ציבורי.
ירון חנין: לכן אני חושב שכן צריך לעשות הבחנה בחוק.
נחמן שי: בין מי למי?
נחמן שי: מיהו איש ציבור?
נחמן שי: האם שחקן כדורגל הוא איש ציבור?
נחמן שי: האם זמר הוא איש ציבור?
נחמן שי: ההגדרות פה מסבכות - - -
ירון חנין: משרד המשפטים צריך לחשוב איך מנסחים.
ישגב נקדימון: חבר הכנסת שי, זה מוגדר עכשיו בהצעה "בשל העניין הציבורי שבפרסום".
דוד רותם: זה בסעיף 2, נכון.
נחמן שי: עניין ציבורי כן, אבל - - -
דוד רותם: אם יש עניין ציבורי, שיפנה לבית משפט ויבקש היתר לפרסם.
נחמן שי: היום זה מנהיגי כנופיות - - -
זהבה גלאון: זה לא רק העניין שאתה בא להגן עכשיו על אנשי ציבור, ו"אנשי ציבור" זו הגדרה רחבה, נחמן שי, אתה צודק, זה כמו מיהו עיתונאי.
נחמן שי: אנחנו מחכים שמשרד המשפטים ימצא אותה.
זהבה גלאון: אנחנו יודעים, פחות או יותר, כשאומרים "אנשי ציבור" למי הכוונה.
זהבה גלאון: יש חשיבות ציבורית בעיני מהמדרגה הראשונה, כשאתה שומע על חשדות מסוימים לגבי אדם שהוא איש ציבור, בין אם הוא חבר כנסת, בין אם הוא ראש ממשלה, בין אם הוא ראש רשות ובין אם הוא אדם מפורסם, בגלל אני לא יודעת מה, ואתה מפרסם משהו עליו.
זהבה גלאון: אנחנו יודעים לא מהיום, שכאשר פרסמו על אנשים מפורסמים, הגיעה עוד תלונה ועוד תלונה והיה לזה אפקט דומינו, ואז הדברים מצטברים, ואז פתאום יוצאים החשדות כנגד כל אותם אנשי ציבור.
זהבה גלאון: אני חושבת שיש חשיבות שהציבור הכללי ידע מי הם אנשי הציבור שלו ולא ינסו להגן עליהם בצמר גפן.
זהבה גלאון: וזה מה שההצעה הזאת מבקשת לעשות כשהיא לא עושה את ההבחנה הזאת בין אחד האדם לאיש ציבור.
יפעת רווה: אני רוצה להדגיש, ההצעה משנה את לוחות-הזמנים, היא לא משנה את הפסיקה הקיימת, היא לא משנה את האיזונים הקיימים.
יפעת רווה: היו הצעות חוק פרטיות לאיסור פרסום שמם של אישי ציבור, שעשו את ההבחנה, ואנחנו התנגדנו להן.
יפעת רווה: אנחנו לא חושבים שצריך הגנת יתר על איש ציבור.
יפעת רווה: לאיש ציבור, מצד אחד, יש יותר אינטרס ציבורי, מצד שני, הנזק לפעמים יותר גדול, לכן יש איזונים.
יפעת רווה: יש פסיקה קיימת של בית המשפט שאומרת שצריך לאזן את שני הדברים האלה.
יפעת רווה: אני יכולה לצטט: פרסום שמו כחשוד עשוי להשפיע על קהל הבוחרים.
יפעת רווה: עם זאת, מדגיש בית המשפט כי בדוגמאות הללו לא מתחייב דווקא פרסום שמו של החשוד, ובחלק מהמקרים יכריע דווקא השיקול של הנזק למועמד שייגרם לו על לא עוול בכפו, זאת אומרת, בית המשפט עושה את האיזון.
יפעת רווה: זה המצב היום, אנחנו לא נוגעים בזה ולא משנים את זה.
יפעת רווה: להיפך, אנחנו אומרים שהעניין הציבורי זה בהחלט שיקול של בית המשפט להתיר את הפרסום, מצד שני אנחנו לא קובעים באופן גורף שאיש ציבור, תהא ההגדרה אשר תהא, וזו בעיה להגדיר את זה, באופן אוטומטי החוק לא חל עליו.
ירון חנין: קודם כול, האפשרות שיש בהצעת החוק לפנות לבית המשפט ושבית המשפט יתיר, זה עדיין לא פותר את הבעיה, כי המשמעות היא שיש איסור פרסום ואז העיתון צריך לפנות לבית המשפט - - -
יפעת רווה: רק 48 שעות, אחר-כך אפשר לפרסם.
ירון חנין: אני מדבר על אותן 48 שעות - -
ישגב נקדימון: לא תהיה החלטה ב-48 שעות.
ירון חנין: - - עד שייקבע דיון, השאלה גם מתי זה יהיה, צריך תגובה.
ירון חנין: המשמעות היא שאם יש חשדות נגד ראש הממשלה, אני לא יכול במשך 48 שעות לפרסם את זה, וזה נראה לי אבסורד.
נחמן שי: אני אומר עוד פעם, זה לא רק ראש ממשלה, זה ציבור רחב מאוד שעשוי למצוא את עצמו בסיטואציה בלתי אפשרית, אבל במיוחד כשאתה מגן על ראש ממשלה או לא מגן על ראש ממשלה.
נחמן שי: זה ציבור רחב.
נחמן שי: ההפרדה הזאת לא תעזור לנו.
זהבה גלאון: לא דומה זה שגר בפתח-תקוה לזה שגר, אני לא יודעת איפה הוא גר - - -
נחמן שי: אי-אפשר להגן על אנשי ציבור כפי שאי-אפשר להגן על אף אחד.
נחמן שי: זה מה שאני טוען.
נחמן שי: לא תהיה עליהם הגנה.
נחמן שי: החוק לא יגן עליהם.
נחמן שי: המידע יצא ויראה אור.
נחמן שי: לא יוכל איש למנוע את זה.
נחמן שי: יהיה דיון, לא יהיה דיון, החומר הזה יעבור והעיתונות תעמוד בפני שוקת שבורה, מכיוון שהיא תרצה לפרסם ויגידו לה "אסור", ובאותו זמן הציבור כולו ידע וילחש איש באוזני רעהו.
נחמן שי: אני אומר את זה כל הזמן.
נחמן שי: זה משהו שמתערב פה בתוך נהר, זה צחוק נגד הזרם.
יפעת רווה: ההערות האלה נכונות גם על המצב הקיים.
יפעת רווה: זה המצב הקיים.
יפעת רווה: כפי שנאמר, לא הומצא פה הגלגל.
נחמן שי: גם המצב הקיים לא טוב, אבל אני לא רואה דרך לתקן אותו באמצעות החוק הזה.
נחמן שי: אני שובר את הראש יחד אתכם, ואני לא רואה.
דוד רותם: אפשר להמשיך.
יפעת רווה: ההערה של אי-הכללת שבתות ומועדים במועד איסור הפרסום האוטומטי זה מקובל, זה מקובל גם על המשטרה.
יפעת רווה: אין בעיה עם זה.
יפעת רווה: ההערה של אדוני על הסעיף ששר המשפטים "רשאי לקבוע אף בסטייה מהוראות סעיף זה, הוראות מיוחדות לעניין בית המשפט.
יפעת רווה: " – הנוסח נלקח מנוסח קיים בחוק סדר הדין הפלילי לגבי עבירות קלות, ולכן חשבנו שהוא בסדר.
יפעת רווה: אם לייעוץ המשפטי יש נוסח אחר, אין לנו שום בעיה עם נוסח חלופי.
יפעת רווה: הסברתי במכתב מה - - -
דוד רותם: אני הייתי מוכן להסכים "שר המשפטים רשאי לקבוע באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט הוראות מיוחדות לעניין בית המשפט".
דוד רותם: אני לא רוצה את המלים "אף בסטייה מהוראות חוק זה".
יפעת רווה: הבנתי שזה מה שהקפיץ את אדוני.
דוד רותם: זה לא הקפיץ אותי, זה מאוד מפריע לי.
דוד רותם: לא יעלה על הדעת שיש חקיקה ראשית ושר המשפטים יכול לשנות אותה.
יפעת רווה: זה עלה על הדעת בחוק סדר הדין הפלילי.
דוד רותם: מכיוון שאני לא חוקקתי את חוק סדר הדין הפלילי, נתת לי רעיון מה צריך למחוק שם.
נועה ברודסקי-לוי: אני מציעה שנוסף לכך שזה יהיה באישור הוועדה, שיהיה גם ברור שמדובר על הוראות שמתייחסות לסמכות המקומית בנושא של בית הדין לעבודה, ובנושא של בתי משפט השלום – כשמדובר בשעות העבודה הלא רגילות של בית המשפט.
יפעת רווה: לא רצינו להגביל לבית הדין לעבודה.
יפעת רווה: יכול להיות שיש בית דין שלא חשבנו עליו.
יפעת רווה: בגלל זה "בתי דין אחרים".
יפעת רווה: אני רוצה שלא יהיה מצב שאחר-כך מסיבות פרוצדוראליות צריך לקבוע הוראות פרוצדורה אחרות לבית משפט כלשהו, ואנחנו לא יכולים לעשות את זה בגלל סעיף מגביל.
יפעת רווה: הנוסח צריך להיות רחב, אבל שיבהיר שמדובר רק - - -
נועה ברודסקי-לוי: מדובר על שעות העבודה הלא רגילות של בתי המשפט.
יפעת רווה: הכוונה היתה לנושא של שעות וגם של סמכות מקומית.
יפעת רווה: אחר-הצהריים יש רק שישה בתי משפט שיכולים לקבל את הבקשות האלה, וזה לא תמיד הסמכות המקומית הרגילה, זו הסיבה שיש סטייה מהכללים - - -
נועה ברודסקי-לוי: ברור שמדובר על הסמכות המקומית, אבל מדובר על שעות העבודה הלא רגילות.
נועה ברודסקי-לוי: צריך לכתוב בסעיף על שעות העבודה הלא רגילות של בית המשפט, כדי שיהיה ברור שההוראות נותרות כפי שהן כל עוד מדובר בשעות העבודה הרגילות של בית המשפט.
יפעת רווה: הנושא של יידוע החשוד.
יפעת רווה: בנושא הזה יש מחלוקת, המחלוקת נותרת בעינה.
יפעת רווה: לדעת הוועדה צריך שיהיה חוקר.
יפעת רווה: אני לא אדבר בשם המשטרה, אני מניחה שהמשטרה תרצה להגיש בעניין הזה הסתייגות.
יפעת רווה: אולי תגידו את הטעמים שלכם.
יפעת רווה: אני יודעת שצריך להודיע את זה לפרוטוקול.
ליאת לב: העמדה שלנו ידועה.
ליאת לב: אנחנו לא מוכנים שהיידוע של החשוד יהיה במעמד החקירה באזהרה.
ליאת לב: החוקר מיידע את החשוד רק בדבר זכויות אינהרנטיות לחקירה עצמה, וזה אומר, הזכות שלו להיוועץ בעורך-דין והזכות שלו לשמור על זכות השתיקה.
ליאת לב: אנחנו לא חושבים שאנחנו אמורים ליידע אותו בדבר כל הזכויות המגיעות לו, בשביל זה יש לו סנגור, אם יש, ואם לא, זה לא התפקיד של המשטרה.
דוד רותם: זו אחת הבעיות שיש לנו עם זכויות של נפגעי עבירה, שאמורים להודיע להם, וגם זה לא חלק אינהרנטי מהחקירה, אז לא מודיעים.
ליאת קליין: שם יש חוק אחר – חוק זכויות נפגעי עבירה.
דנה צ'רובלסקי: יש חוק, יש מערכת נפגעי עבירה.
ליאת קליין: זו מערכת שונה לגמרי.
דוד רותם: השר לביטחון פנים רוצה להגיש הסתייגות?
ליאת לב: אנחנו נבקש ממנו לבקש.
דוד רותם: אין שום בעיה, תשלחו לי את ההסתייגות עוד היום.
ליאת לב: אנחנו לא יכולות להכתיב את לוח-הזמנים של השר.
דוד רותם: אני צריך להצביע על ההסתייגות.
דוד רותם: איך אני אצביע על ההסתייגות כשאין לי אותה?
דנה צ'רובלסקי: נפנה לשר ונבקש.
דוד רותם: אתם חושבים שוועדת החוקה צריכה לחכות?
דנה צ'רובלסקי: אני אומרת שנפנה לשר ונבקש, אני לא מחליטה בשמו.
דורית ואג: הם ימליצו לשר להסתייג.
דוד רותם: שר המשפטים יכול להסתייג אם הוא רוצה.
יפעת רווה: יהיה גיבוי ממשלתי, אבל זו ההסתייגות של השר לביטחון פנים.
יפעת רווה: זו הצעת חוק ממשלתית, לכן עמדת הממשלה אחידה, אבל זה יבוא מטעם המשרד לביטחון פנים.
דוד רותם: מה שכן הייתי מוכן לעשות, על אותו טופס שאני מתכוון לצרף לחוק, שלמעלה יהיה כתוב באותיות גדולות.
דוד רותם: הרי זה שהחוקר חייב לתת לו, אין ספק - - -
ליאת לב: גם לזה אנחנו מתנגדים.
ליאת לב: אלה לא היו ההסכמות.
דוד רותם: אז תגישו הסתייגות.
יפעת רווה: לעניין של צירוף הטופס מבחינה פרוצדוראלית ראית מה שכתבתי, שאנחנו מציעים שזה יהיה בתקנות.
דוד רותם: ראיתי את המכתב, ואני לא מקבל את הבקשה הזאת.
דוד רותם: שר המשפטים יסתייג הסתייגות ממשלתית.
נועה ברודסקי-לוי: אני רוצה להתייחס לסעיפים (ה) ו-(ה1) הקיימים גם היום בחוק.
נועה ברודסקי-לוי: זו נקודה שהועלתה בדיון הקודם ואני רוצה להעלות אותה שוב, לגבי העניין של קבלת חומר חקירה על-ידי בית המשפט שדן בבקשה לאיסור פרסום.
נועה ברודסקי-לוי: הצענו שבית המשפט יהיה מוסמך לקבל את אותו חומר ראיות, כדי שהוא יוכל להביא אותו בחשבון בבקשה לאסור פרסום, שהרי אם לא נקבע את זה בחוק למעשה, אם לא מדובר על מעצר שאז ממילא הוא מקבל את החומר, אם זה בית משפט שדן רק באיסור הפרסום, הוא לא יוכל לקבל את חומר החקירה.
יפעת רווה: מה שאת אומרת זה לנהל משפט זוטא.
נועה ברודסקי-לוי: זו לא הכוונה.
נועה ברודסקי-לוי: הכוונה שבית המשפט יהיה מוסמך לראות את חומר החקירה ולהביא את זה בחשבון כשהוא בא לדון בשאלה אם לאסור פרסום או לא.
מיכל גולד: אולי החשוד גם ירצה להגיש חומר מטעמו.
יפעת רווה: זה פשוט ניהול משפט נוסף.
יפעת רווה: זה אמור להיות הליך מהיר.
יפעת רווה: כבר פה שמענו תלונות בצדק על זה שאנחנו כותבים 48 שעות, וזה ייקח יותר, הדברים האלה מתעכבים.
יפעת רווה: לפי מה שאת אומרת, החלטה כזאת תיקח חודשים, כי עד שיביאו את חומר החקירה, זה הופך את זה למפלצת, החלטה שאמורה להיות מה החשדות, מה הנזק.
יפעת רווה: מדובר רק על חשדות.
נועה ברודסקי-לוי: במצב הקיים היום, עוד פעם אם זה לא דיון במעצר, שאז הוא מקבל את החומר, בית המשפט לא בדיוק יודע איזה חומר חקירה קיים, מה הראיות שיש נגד אותו אדם.
נועה ברודסקי-לוי: זה דבר שיכול להיות רלוונטי.
מיכל גולד: הוא יודע את השלב שבו נמצאת החקירה, וגם הפסיקה אומרת שמתייחסים לשלב שבו נמצאת החקירה.
יפעת רווה: זה יכול להיות שלב ממש-ממש ראשוני של החקירה, וטענות באמת מוצדקות, ולא לכולן יש מענה, אם להיות כנים.
יפעת רווה: הן יהיו מוצדקות פי אלף אם זה יתחיל להיות דבר שיימשך שבועות או חודשים.
נועה ברודסקי-לוי: הכוונה היא שהוא יוכל לעיין בחומר, לא שהוא עכשיו ינהל משפט.
יפעת רווה: ברגע שהוא נותן סמכות, ישתמשו בסמכות הזאת וזה יעכב את כל הדברים.
יפעת רווה: זה לא סביר.
נועה ברודסקי-לוי: אמרתי שזה לגבי סעיפים שקיימים גם היום.
מיכל גולד: בקשות כאלה גם מוגשות משנת 2003, ה-48 שעות לא משנות את העניין הזה.
מיכל גולד: בית המשפט עד היום לא טען שחסר לו, שנכון יהיה אם המחוקק יאפשר לו.
יפעת רווה: זו לא בעיה שקיימת בשטח, ואני חוששת שהתוספת הזאת יוצרת בעיה שלא קיימת היום.
נועה ברודסקי-לוי: נקודה נוספת היא גם לגבי סעיפים (ה) ו-(ה1).
נועה ברודסקי-לוי: לפי הנוסח הקיים הרי איסור הפרסום נוגע רק למצב שבו אדם חשוד ולא למצב שבו כבר הוגש כתב אישום, ועלתה פה בדיון הקודם טענה שיש חוסר אחידות בפסיקה לגבי השאלה האם צו איסור הפרסום פוקע ברגע שמוגש כתב אישום.
נועה ברודסקי-לוי: יכול להיות שיש כבר עכשיו מקום להבהיר את זה.
דוד רותם: צריך לקבוע מפורשות שהוגש כתב אישום - - -
יפעת רווה: זה פוקע.
יפעת רווה: ברגע שהוגש כתב אישום כבר נמצאים בסיטואציה אחרת לגמרי.
נועה ברודסקי-לוי: יכול להיות שיש גם מקום להורות לבית המשפט שגם בצו איסור פרסום ידון בשאלה אם לקבוע מועד מוקדם יותר לפקיעת צו איסור הפרסום, זאת אומרת, שהוא ידון בשאלה לכמה זמן הוא נותן את צו איסור הפרסום או מתיר אותו עד הגשת כתב האישום - - -
דוד רותם: יש לו סמכות לעשות מה שהוא רוצה.
דוד רותם: לא צריך לכתוב את זה.
נועה ברודסקי-לוי: זה שיש סמכות זה ברור, אבל עלה מהצעת החוק של נחמן שי שלמעשה בצווי האיסור לפעמים יש צורך רק לתקופה מסוימת ובכל זאת זה ניתן בצורה גורפת.
נועה ברודסקי-לוי: עולה השאלה אם יש מקום בכל זאת להורות לבית המשפט כן לשקול לכמה זמן לתת את אותו צו.
דוד רותם: לא צריך לכתוב את זה במפורש, אבל אין בזה שום דבר רע.
דוד רותם: זו סמכות טבועה של בית המשפט לקבוע שהוא נותן צו לשבוע, שבועיים או עשרה ימים.
נועה ברודסקי-לוי: ברור שהסמכות קיימת, השאלה אם יש צורך להורות לבית המשפט לדון בשאלה הזאת.
חגית לרנאו: את קובעת את זה בחוק ואין התייחסות לזה, אז יגידו שזו סיבה להגיש ערר על ההחלטה.
חגית לרנאו: יותר מדי כללים מפריעים למערכת לעבוד בסוג של שכל ישר.
נועה ברודסקי-לוי: זו כן טענה שעלתה פה בהצעת החוק של חבר הכנסת נחמן שי.
זהבה גלאון: אנחנו יודעים שבתי המשפט נותנים צווי איסור גורפים.
זהבה גלאון: זה משהו מופרך?
דוד רותם: בתי המשפט - - -
זהבה גלאון: כן, בתי המשפט הרבה פעמים הם חותמת גומי.
זהבה גלאון: אנחנו יודעים את זה.
דוד רותם: בתי המשפט הם חותמת גומי?
זהבה גלאון: כן, הרבה פעמים, אדוני.
זהבה גלאון: נראה לי שאתה ממש מזדעזע.
דוד רותם: אני ממש מזדעזע.
דוד רותם: כשאת אומרת את זה, אני רוצה להבין למה אתה מתכוונת שבתי המשפט הם חותמת גומי.
זהבה גלאון: אני לא חייבת לתת הסבר.
זהבה גלאון: בתי המשפט הם חותמת גומי הרבה מאוד פעמים.
דוד רותם: את יכולה להגיד לי שאת לא רוצה להסביר את זה.
זהבה גלאון: אדוני, בתי המשפט הרבה פעמים משמשים חותמת גומי לצווי איסור פרסום.
זהבה גלאון: זה ברור?
זהבה גלאון: יש יותר ברור מזה?
דוד רותם: חותמת גומי למי?
זהבה גלאון: לאלה שמבקשים להגן עליהם ולא לפרסם שהם חשודים, ויש לא דוגמה אחת ולא שתיים.
ליאת קליין: קודם כול, לפני הכול, לגבי ההערה שעלתה פה קודם שהדיון יכול להתארך, אולי כדאי להגביל כבר כאן, שיהיה דיון דחוף במגבלה מסוימת של זמן, כדי ש-48 שעות לא יהפכו להיות שבוע-שבועיים, חודש-חודשיים, אלא שהדיון יהיה באמת מהיר בבקשה.
ליאת קליין: אולי כדאי לחשוב על זה.
ליאת קליין: אני רוצה להעיר הערה כללית לגבי השאלה שעלתה פה, על הצורך להגביל את הצווים.
ליאת קליין: צריך לזכור שבצד הרצון הטבעי שלא לפגוע במי שלא הוכחה אשמתו ובצד הרצון להגן על זכויות החשוד, יש חשיבות מיוחדת לעובדה שנכון להיום האיזון שנקבע בחוק הוא של פומביות הדיון וזכות הציבור לדעת במנותק גם משאלת הראיות או כתב האישום, אם יוגש או לא יוגש, משתי סיבות: אחת מהן היא באמת לקיים דיון ציבורי כלשהו, דווקא אולי במקרים שבהם תיקים נסגרו, כדי להבין מה הם באמת המקרים שבהם הפרקליטות סוגרת את התיקים, והשנייה, כדי לקיים דיון ציבורי על אותה פעילות של מערכת אכיפת החוק ולא רק כשמוגש כתב אישום.
ליאת קליין: צריך לזכור את זה, כי נכון להיום האיסור לפי סעיף 70(1) הוא לא רק על שם החשוד, גם על פרטי הפרשה.
ליאת קליין: באמת במקרים של צווים כל כך גורפים שלא מאפשרים דיון ציבורי או על פרט אחר, כפי שזה מנוסח כאן, מכוח זה באמת בתי המשפט נותנים הרבה פעמים צווי איסור פרסום גורפים, שלא מאפשרים דיון ציבורי, לא רק על השם של החשוד, אלא על כל פרטי הפרשה, באופן שלא מאפשר דיון בכלל על הנסיבות, על כל הפעילות של גורמי האכיפה, של הפרקליטות, של המשטרה, של הדרך שבה מתבצעות חקירות.
ליאת קליין: זה בעצם החשש.
ליאת קליין: לכן אולי יש מקום להגביל באמת את הצווים האלה, או לכל הפחות לקבוע דיון דחוף או מסגרת זמן קבועה לזה.
יפעת רווה: זה באמת בטיוטת התקנות, זה לא נמצא בחוק עצמו.
יפעת רווה: זה בטיוטת התקנות שכתבנו ב-2008 וצריך לעדכן אותה לאור השינוי.
יפעת רווה: כתבנו ש"הבקשה תועבר ללא דיחוי לשופט תורן ותידון בהקדם האפשרי".
זהבה גלאון: ההצעה הזאת רואה לנגד עיניה רק את זכויות החשודים ולא רואה לנגד עיניה את זכויות הקורבנות, כפי שנאמר כאן.
ליאת קליין: היתה בקשה להוסיף את נפגעי העבירה.
זהבה גלאון: ברגע שאין הגבלה על תוקף צווי איסור פרסום, והטווח הכי רחוק זה עד שיוגש כתב אישום - - -
ניר פלסר: וכל זה במעמד צד אחד - - -
חגית לרנאו: - - - היא לתת לחשוד את ההזדמנות להגיע ולטעון את הטענות שלו.
זהבה גלאון: זה נכון שבית המשפט יכול להחליט בכל שלב, שהוא מסיר את צו איסור הפרסום, אבל תיאורטית, על-פי ההצעה הזאת, עד שיוגש כתב האישום – אנחנו יודעים איך תחנות הצדק טוחנות - - -
ניר פלסר: אם בית המשפט החליט עדיין לקיים צו איסור פרסום, אז - - -
זהבה גלאון: לא שמעתי.
ניר פלסר: אני אומר שהוא קיים דיון ענייני.
דוד רותם: אתה לא אומר.
דוד רותם: אם אתה רוצה לדבר, אתה מרים את היד ומקבל רשות דיבור.
ניר פלסר: יש לאדוני משהו אישי נגדי?
ניר פלסר: אני חייב לשאול.
דוד רותם: אין לי שום דבר נגדך, יש לי נגד זה שאנשים מתפרצים לדיון.
ניר פלסר: משום מה ההערות בעניין הזה מופנות רק אלי.
דוד רותם: אני מצטער, אתה היחיד בינתיים שמתפרץ בדיון.
דוד רותם: כל האחרים מבקשים.
זהבה גלאון: הערות סלקטיביות יש לו.
זהבה גלאון: תלוי את מי אתה - - -
ניר פלסר: בסדר גמור...
דוד רותם: כל האחרים מבקשים רשות.
דוד רותם: לחברי כנסת יש זכות יתרה, מה אני יכול לעשות.
ניר פלסר: אדוני, לא משנה.
ניר פלסר: ..
ניבין עמנואל: בקשר לקביעת מועד דיון, כמו שאמרה גם יפעת רווה, נקבע בתקנות שבית המשפט יקיים את הדיון בהקדם.
ניבין עמנואל: נשאיר את זה לשיקול דעת בית המשפט, הוא יודע מה דחיפות הבקשה, כמו שקורה היום.
ניבין עמנואל: אנחנו לא משנים כאן סדרי עולם.
ניבין עמנואל: בקשר להגבלת צו איסור פרסום.
ניבין עמנואל: הרי בית המשפט בודק את הדברים וקובע כמה זמן הוא רוצה להגביל את צו האיסור פרסום.
ניבין עמנואל: אם הוא קובע להשאיר את צו האיסור פרסום, יש לו אינטרס להגיש לבית משפט בקשה לביטול האיסור פרסום, אבל לא לקבוע לבית המשפט להגביל את שיקול דעתו.
ניבין עמנואל: אנחנו מבקשים לא להגביל את שיקול דעת בית המשפט בעניין.
זהבה גלאון: בית המשפט לא אוהב את זה, והרבה פעמים המשטרה באה אליכם - - -
ניבין עמנואל: בית המשפט דן באיסור פרסום, זאת הדרך הנכונה.
שילה דה בר: מניסיוני, כאשר רשות אכיפת חוק מבקשת צו איסור פרסום כמו גם צווים אחרים, הבקשה נענית באופן מהיר מאור.
שילה דה בר: אני לא אמרתי חותמת גומי, אבל זה בדרך כלל נגמר בתוך דקות, במעמד צד אחד.
שילה דה בר: כאשר עיתונאי – אני מדבר על מקרים שבהם אני הייתי מעורב בהליכים – מבקש לערער, או לעתור, או להתנגד, הדיון נקבע בחלוף שבוע, שבועיים, שלושה, ארבעה.
שילה דה בר: יש פה א-סימטריה.
זהבה גלאון: בינתיים אנסים מסתובבים, למשל.
זהבה גלאון: אפשר לקחת גם דוגמאות כאלה.
דוד רותם: רבותי, אם יש למישהו טענות נגד מערכת בתי המשפט, אני לא שותף לעניין הזה.
דוד רותם: יכול להיות שהיא חותמת גומי, יכול להיות שהיא נענית בקלות יותר לחקירה, אני לא יודע.
דוד רותם: לא עשיתי על זה מחקר, לא בדקתי את זה.
דוד רותם: אני רק לא מוכן לקבל דבר אחד, שבתי המשפט הם חותמת גומי.
שילה דה בר: לא אמרתי את זה.
דוד רותם: לא הגבתי למה שאתה אמרת.
זהבה גלאון: גם בזה אתה לא חייב להסכים, אדוני.
שילה דה בר: אני תוהה, בבואכם לחוקק חקיקה חדשה, האם מוטב להביא את זה בחשבון.
ירון חנין: לא רק חקיקה חדשה, אלא חקיקה שמשנה את הסדר בניגוד למה שאומרים.
זהבה גלאון: נעשו מחקרים שפורסמו רק לאחרונה, באיזה קלות בתי המשפט חותמים בתוך דקות על בקשות לאיסור פרסום.
דוד רותם: אני לא מתרגש מכל המחקרים.
יפעת רווה: הכול רלוונטי לחוק הקיים.
זהבה גלאון: מחקרים שנעשו על-ידי מערכות שאני חושבת שאתה מסכים אתן בדרך-כלל.
יפעת רווה: זו ביקורת רלוונטית לחוק הקיים, ההצעה לא משנה.
יפעת רווה: כל הביקורת שנאמרת כאן, בלי להיכנס אליה, היא דברים גם לגבי המצב הקיים.
יפעת רווה: הצעת החוק משנה רק כשהיא נותנת את 48 השעות הנוספות.
יפעת רווה: היא לא משנה את שיקול דעת בית המשפט ולא - - -
ירון חנין: היא כן משנה.
ניבין עמנואל: בעניין של בית המשפט כחותמת גומי, ההערה הזאת מאוד חמורה.
ניבין עמנואל: כשבית משפט מקבל צו, הוא בודק את מה שיש לו, במעמד צד אחד, הוא בודק את החומר שבפניו, ובעקבות החומר הוא נותן את ההחלטה.
ניבין עמנואל: לבוא ולהגיד שבית המשפט הוא חותמת גומי?
ניבין עמנואל: אתם אומרים כאן שאין לכם אמון במערכת בתי המשפט.
זהבה גלאון: יש לי אמון במערכת בתי המשפט ומותר גם לבקר את מערכת בתי המשפט.
ניבין עמנואל: אין ספק.
זהבה גלאון: אז גמרנו.
דוד רותם: יש אמון רב במערכת בתי המשפט לחברי כנסת מסוימים, כשהוא פוסק לפי מה שהם חושבים שהוא נכון.
זהבה גלאון: גם לא, אדוני, תתפלא.
זהבה גלאון: זה מתאים לצד ימין של המפה הפוליטית.
ליאת קליין: אגב התקנות שאמורות להסדיר את מועד הדיון לגבי הבקשה של 48 שעות, אולי כדאי לעגן את זה גם ביחס לבקשה לביטול צו איסור פרסום, שזה יהיה מהיר, כי הרבה פעמים יש בעיה הפוכה, שכאשר מישהו מגיש בקשה, יש צו איסור פרסום, מגיע הצד האחר, נפגע העבירה או כל צד מעוניין אחר, רוצה להסיר את איסור הפרסום, ואז הדיון נקבע לעוד חודש, חודשיים.
ליאת קליין: כל האפקטיביות של זה מבחינת היכולת לחקור ולהזמין מתלוננים או מתלוננות נוספות בהקשר הזה נעלמת, אז גם כאן אולי להגביל את המועד.
ליאת קליין: ושוב, במעמד צד אחד, לראות מה מקומם של נפגעי העבירה אולי בתוך הדיון הזה ולבחון את הדברים.
ניר פלסר: גם אנחנו כמובן תומכים בהקדמת הדיון מכל הסיבות.
ניר פלסר: גם עבור חשוד זה טוב, זה מסיר את הדאגה ממנו, סוף כל סוף שומעים את טענותיו בעניין הזה.
ניר פלסר: אבל אם זה כבר נכנס לתקנות, צריך להגדיר אולי שזה לא יהיה אצל שופט תורן, כי הרבה פעמים בבתי משפט השלום זה מופנה לשופט המעצרים התורן שדן בעניין הזה, ובעומס שיש על אותו שופט מעצרים שדן ממילא בצווי חיפוש, צווי מעצר ושחרורים, לא בטוח שהוא יכול לקיים דיון ענייני של ממש תחת העומס הזה.
ניר פלסר: ודאי כשאני מדבר למשל על בית משפט השלום בתל-אביב, ששם העומס הוא אדיר בעניין הזה.
ניר פלסר: אם אפשר, להגדיר שזה ינותב אולי לשופט אחר ולא לשופט המעצרים התורן, כי זה הנוהג הרבה פעמים גם לגבי בקשות למשל בצווי מניעה בהטרדה מאיימת וכיוצא באלה.
דוד רותם: אנחנו לא מכתיבים להנהלת בתי המשפט איך הם ינהלו את סדרי הדין של בתי המשפט.
ניר פלסר: חס וחלילה.
דוד רותם: אילו הייתי צריך לקבוע את זה, תאמין לי, לא היו שופטי מוקד ולא היו שופטים תורנים, היה לי המון דברים לשנות שם.
ניר פלסר: זה לא יהיה.
ניר פלסר: כמו שאני לא יודע אם רושמים, כאשר מדובר בבקשה לחומר חקירה, מוטב שלא יהיה מדובר בשופט הדן בתיק העיקרי.
ניר פלסר: זה בעצם נותן שיקול דעת לאותו מנהל בתקנות.
דוד רותם: זה לא בחוק.
דוד רותם: זה שר המשפטים.
ניר פלסר: בתקנות.
ניר פלסר: אני מעיר כאן הערות לתקנות.
זהבה גלאון: אנחנו כן קובעים דן יחיד.
יפעת רווה: דן יחיד – כן.
ניבין עמנואל: לעניין המותב, אני חושבת שנכון לרשום שופט ולא שופט תורן, כי לפעמים שופט תורן באמת עמוס בעניין הזה.
יפעת רווה: אנחנו לא דנים עכשיו בתקנות.
יפעת רווה: אנחנו שומעים את ההערות, הערות חשובות ונשב אחר-כך.
יפעת רווה: חבל לעכב את החוק בגלל פרטים.
ניר פלסר: תהיה ישיבה מיוחדת בעניין התקנות?
דוד רותם: כשיוגשו תקנות.
ניר פלסר: האם תהיה ישיבה?
ניר פלסר: כלומר, האם זה יהיה בסופו של דבר באישור ועדת החוקה כמו שאדוני העיר?
דוד רותם: זה תמיד באישור ועדת החוקה.
דוד רותם: השיטה ששטח משוחרר לא מוחזר.
זהבה גלאון: על זה אנחנו משלמים את המחיר גם בישיבה הזאת.
דוד רותם: תמשיכי לשלם את המחיר ותיהני מזה.
נועה ברודסקי-לוי: זה כן אמור לבוא לאישור הוועדה, החלקים שקשורים ליידוע של החשוד וכל הדברים האלה.
יפעת רווה: נצטרך לכתוב אותם, אני מניח, מחדש, לאור החקיקה הזאת, ונכתוב בבוא העת.
נועה ברודסקי-לוי: נקודה נוספת שאני סבורה שצריך לשקול זה לעניין פרק הזמן בין הגשת הבקשה לאיסור פרסום לבין מתן ההחלטה.
נועה ברודסקי-לוי: האם לא צריך לקבוע באותה תקופה שאיסור הפרסום ממשיך?
יפעת רווה: אני מציעה שתשאלי את הנהלת בתי המשפט, אני בטוחה שהיא "תתלהב" מהרעיון.
נועה ברודסקי-לוי: צריך להסדיר מה קורה בין המועד שבו מוגשת בקשה לאיסור פרסום, שמוגשת לפני תום 48 השעות, ועד מועד מתן ההחלטה.
נועה ברודסקי-לוי: זאת אומרת, צריך להסדיר את אותו פרק זמן ולקבוע, או שבית המשפט יחליט לאותה תקופה מה קורה או שבאופן קבוע זה יהיה איסור פרסום לאותה תקופה.
נועה ברודסקי-לוי: צריך להסדיר את פרק הזמן הזה.
ניבין עמנואל: בדרך כלל השופט אומר את הדברים האלה, זאת אומרת, עד למתן החלטה אם יהיה צו איסור פרסום.
נועה ברודסקי-לוי: צריך להבהיר שבית המשפט צריך באופן מיידי, לפני תום ה-48 שעות, לקבוע מה קורה עד למתן החלטה.
ניבין עמנואל: זה כמו בקשה למעצר.
ניבין עמנואל: לפני שבית המשפט נותן מעצר עד תום ההליכים, הוא נותן מעצר עד למתן החלטה אחרת.
ניבין עמנואל: אני חושבת שזה צריך להיות גם כאן.
ניבין עמנואל: לא צריך לרשום את זה בחוק, הרי השופט ידע את הדברים האלה, זה לא משהו שלא ברור.
נועה ברודסקי-לוי: יכול להיות מצב שבו יעברו 48 השעות אם בית המשפט לא התייחס לבקשה הזאת - - -
ניר פלסר: כשמוגשת הבקשה, כמו עם צו ביניים בבג"ץ, או אפילו בעתירה מינהלית, לרוב עורך-הדין של החשוד יבקש: מתבקש בזאת צו כמובן, עיכוב ביצוע.
נועה ברודסקי-לוי: לא תמיד הוא מיוצג, לפעמים כמו שראינו - - -
ניר פלסר: עד היום לא הכרתי חשוד שהגיש בקשה לאיסור פרסום בלי עורך-דין.
ניר פלסר: לא הכרתי עדיין מצב כזה, אני חייב להודות.
נועה ברודסקי-לוי: עדיין זה יכול לקרות, ועדיין אנחנו צריכים להתייחס לסיטואציה כזאת שיכולה להתרחש.
נועה ברודסקי-לוי: אנחנו מדברים למשל על אותו טופס שהמשטרה אמורה להעביר לבית המשפט, זה טופס שאותו חשוד ממלא, והוא לא מגיע באותו רגע לבית משפט, השופט לא רואה אותו, ובית המשפט כן יצטרך להידרש לזה במקום ולתת החלטה מה קורה עד למתן החלטה אחרת.
נועה ברודסקי-לוי: אני חושבת שזה כן צריך להיות מוסדר.
יפעת רווה: אם הנהלת בתי המשפט לא מסכימה לזה - - -
נועה ברודסקי-לוי: יש התנגדות שנכתוב במפורש שבית המשפט ייתן - - -
ניבין עמנואל: האם את יכולה לתת לי את הנוסח?
נועה ברודסקי-לוי: נוסח סופי אין לי כרגע, אבל הכוונה שבקשה כזאת שמוגשת לפני תום 48 השעות האלה, בית המשפט ייתן באופן מיידי החלטה לגבי פרק הזמן עד למתן החלטה - - -
יפעת רווה: זה משהו שבתקנות כתבנו שזה יידון בהקדם האפשרי.
נועה ברודסקי-לוי: גם אם זה יידון בהקדם האפשרי זה עדיין לא פותר את הבעיה שעוברות 48 השעות האלה ואין החלטה.
מיכל גולד: אל"ף, הוא רשאי על יסוד הבקשה בלבד - - -
ניבין עמנואל: אפשר לרשום בנוסח שאתם מבקשים להציע שיהיה צו איסור פרסום עד שבית המשפט ייתן את ההחלטה.
דוד רותם: זה אפילו אני לא מקבל.
דוד רותם: אפילו חד"ש, שהם מבקשים 96 שעות, הם לא מבקשים עד להחלטה של השופט.
ניבין עמנואל: אדוני, סליחה שאני קוטעת אותך.
ניבין עמנואל: הרי בתקנות רשום לקבוע דיון בהקדם.
נועה ברודסקי-לוי: אפילו אם קובעים את זה יום אחרי 48 השעות האלה, בזמן הזה, אם לא תהיה החלטה של בית המשפט שהוא אוסר את הפרסום, יוכלו לפרסם בינתיים.
דוד רותם: השופט, או שייתן צו ביניים או שייתן החלטה, כי אם לא, הצו יפקע.
ירון חנין: אפשר פשוט להגביל ולא לקבוע דיון בהקדם.
ירון חנין: אם זה במסגרת 48 השעות, צריך לקבוע דיון תוך - - -