GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חגית לרנאו: החוק הבסיסי, לא היתה בו התייחסות לשאלת הצו הזמני, וההנחה היתה שלא יצטרכו צו זמני, כי צווי הפיקוח יהיו לפני שחרורו של אדם מהכלא, או מייד אחרי, ככל שמדובר במישהו שמשוחרר מאשפוז, וההנחה היא שצריך להפעיל את המערכות כך שאדם, ביום שבו הוא משתחרר מהכלא, כבר יודע מה מגבלותיו.
חגית לרנאו: אני חושבת שזו הנחה שאסור לוותר עליה, ואפילו היו תקנות שהתחילו לעבוד עליהן, ובאיזשהו שלב נשכחו, שהגדירו לוחות זמנים, ואמרו: בשביל שאדם, ביום שחרורו מהכלא יהיה צו פיקוח, צריך לעשות הערכת מסוכנות שלושה חודשים קודם ולהעביר את זה ליחידת הפיקוח חודשיים קודם, ולהעביר את זה לפרקליטות חודש קודם, ולהעביר את זה לסנגוריה שלושה שבועות קודם, כדי שכולנו נוכל להגיע לבית המשפט לפני השחרור שלו.
חגית לרנאו: התחיל החוק לעבוד, והתחילו לבוא ממש ברגע האחרון או אחרי הרגע האחרון, והיה ויכוח בבתי המשפט, האם אפשר להוציא צווים זמניים או לא.
חגית לרנאו: בתי המשפט קבעו שניתן להוציא צווים זמניים, שזו סמכות טבועה של בית המשפט, ודיברו על הנסיבות המיוחדות, ובהתחלה אמרו: זה חוק חדש, המערכות צריכות להתארגן, זה לוקח זמן.
חגית לרנאו: ודאי שראוי להגן על אנשים, וזה מה שהיה.
חגית לרנאו: עברו לא מעט שנים, זה כבר לא חוק חדש, המערכות כבר מזמן היו צריכות להתארגן, וחקיקה כזאת היא בדיוק מין סוג של הבעת עמדה של המחוקק, שצווים זמניים באמת יכולים להפוך להיות דרך המלך, וזה בסדר.
חגית לרנאו: צו זמני זה שמוגשת לבית המשפט בקשה.
חגית לרנאו: עבריין המין לעתים לא יודע עליה בכלל מראש – הוא מובא לבית המשפט, אין לו מושג על מה מדברים, איך מדברים, מה משמעות החוק.
חגית לרנאו: במקרים הטובים ביותר הבקשה הזאת מועברת לסנגוריה יום או יומיים קודם – מגיעה בקשה עם החומר.
חגית לרנאו: אנחנו לא מספיקים להיערך, לא יכולים להביע עמדה עניינית בעניין.
חגית לרנאו: מה בית המשפט יכול לעשות – אי-אפשר לעשות דיון לגופו של עניין, אז הוא מוציא צו זמני, והיום, בגלל שברור שזה בעייתי, לפחות חלק מהשופטים נוקטים בעמדה של להוציא צו זמני רזה ככל האפשר.
חגית לרנאו: עכשיו, כשלא תהיה בעיה מבחינת המחוקק, יוציאו את הצו הזמני, את כל הבקשה, כי אין שום טיעון כנגד, ואין ראיה כנגד, ואז יוצא מצב שאנחנו קודם כל משנים את מצבו של אדם לרעה, אחר כך מתווכחים אם הוא נדרש או לא, אבל הרעיון הזה, שקודם כל מקבלים החלטה, ואחר כך בודקים את ההנמקות לה, הוא רעיון לא טוב, כי הרבה פעמים ההחלטה שמקבלים מלכתחילה – עובדה שכבר יש צו, לחזור אחורה מהצו, זה הופך להיות יותר בעייתי בעוד חודשיים-שלושה שסוף-סוף יהיה טיעון מהותי.
חגית לרנאו: אני חושבת שההנחיה של החוק הבסיסי, שאומר שכל המערכות האלה צריכות לעבוד לפני מועד השחרור, צריכה להיות ההנחיה המרכזית.
דוד רותם: הוגשה בקשה חודשיים לפני השחרור.
דוד רותם: האם יש הוראה שמחייבת את בית המשפט, עד מתי הוא ייתן פסק דין או החלטה?
חגית לרנאו: החוק אומר שהחלטה תינתן לפני מועד השחרור – שהדיון יהיה לפני מועד השחרור, נדמה לי.
דוד רותם: הדיון או ההחלטה?
חגית לרנאו: דיון זה דיון מהותי.
חגית לרנאו: לרוץ לבית המשפט עם הבקשה, זה לא דיון.
דוד רותם: הדיון הוא דיון מהותי, ובית המשפט לא נתן עדיין החלטה, והאיש משתחרר.
דוד רותם: רצים לבית המשפט.
דוד רותם: אומר לו: עד שתיתן החלטה לגבי צו הפיקוח, בינתיים האיש עומד להשתחרר - תן לי צו פיקוח זמני בינתיים.
חגית לרנאו: זו לא הבעיה, כי בדרך כלל כשכבר יש דיון, בית המשפט נותן החלטה במקום, אולי יום אחר כך.
חגית לרנאו: אלה לא החלטות סבוכות.
חגית לרנאו: החלק המשמעותי הוא של טיעון הטיעונים, שבאה הסנגוריה, לעתים, וגם זה רק במקרים נדירים, מביאים מומחה או מעידים את מעריך המסוכנות, אבל זה באמת במקרים הנדירים, ושוב – הרי אם בתי המשפט היו קובעים שאין להם סמכות לתת צווים זמניים, והמציאות היתה כזו שאנשים בגלל או טעויות טכניות או כי לא הספיקו לתת החלטה, משתחררים ומסכנים את הציבור, אז אני מבינה למה צריך לחוקק את החוק הזה, אבל המצב הנורמטיבי, שבתי המשפט קבעו שיש להם סמכות לתת צווים זמניים, אבל הם חוזרים ואומרים למערכות, שזה המצב הפסול; שראוי שהמערכות יפעלו מהר יותר, שראוי שהתקנות האלה יצאו סוף-סוף.
חגית לרנאו: האמירה הזאת בדיוק תשמש אחר כך את הפרקליטות, שיגידו: המחוקק בעצמו אמר שאין בעיה עם צווים זמניים, ואפשר לבוא ברגע האחרון – המחוקק הביע את דעתו, שאין עם זה שום בעיה.
חגית לרנאו: זה פסול.
דוד רותם: כן, דפנה.
דפנה ביינוול: אני לא יודעת כמה חגית רואה את ההחלטות, אבל מזה חמש שנים אין החלטה אחת שניתנה, שלא נמצאת אצלי במשרד, ושאני לא ראיתי אותה.
דפנה ביינוול: אני מצטערת על ציור התמונה הזה.
דפנה ביינוול: אנחנו לא רצים ברגע האחרון.
דפנה ביינוול: לפעמים יש תקלות, אבל ברגיל אנחנו לא אוהבים את הצווים הזמניים, אנחנו מבקשים אותם כאשר אין ברירה, והדוגמה הזאת, שניתנה כאן – לפעמים שופט לא יודע, אם הוא יוכל לתת את ההחלטה מייד, ואז הוא נותן צו זמני, לפעמים באמת הגשנו בזמן, והסנגוריה אומרת: אני רוצה עדיין לשקול, אם אני רוצה להזמין מומחה מטעמי, ולכן אני מבקש דחייה, ואז אנחנו מבקשים צו זמני.
דפנה ביינוול: אנחנו לא מחפשים בכלל.
דפנה ביינוול: תאמר שלי פה כמה פעמים אני מבקשת – יש לפעמים תקופות קשות, היתה לי התקופה הזאת אצל מעריכי מסוכנות – לא היו מספיק אנשים, וישבתי בפורום שלי ואמרתי: אני מבקשת שזה יינתן בזמן.
דפנה ביינוול: היום הערכות המסוכנות, בניגוד למה שהיה לפני שנתים-שלוש, ניתנות כשלושה חודשים לפני זמן השחרור.
דפנה ביינוול: הם מקבלים את זה ביחידת הפיקוח.
דפנה ביינוול: אז קורה לפעמים שתקלה.
דפנה ביינוול: היה, למשל, שאבישי, שכולכם מכירים אותו, היה באבל תקופה מסוימת, ואי-אפשר היה לתת את הדבר.
דפנה ביינוול: קורים דברים כאלה בחיים.
דפנה ביינוול: הוא מייד יישר קו, אחרי ששוחחנו על זה, וביקשתי שוב.
דוד רותם: מתי את פורשת מתפקידך?
דוד רותם: את אומרת: אני דואגת, אבל אני לא יכול לבנות עליך שום דבר.
דוד רותם: אנחנו לא מדברים פה על אדם ספציפי.
דפנה ביינוול: אני הולכת אחורנית ולא לעתיד.
דוד רותם: אני הולך קדימה.