GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שרונה עבר-הדני: אם מוסכם שכל עוד לא התקיים דיון אחר או לא עבר פרק זמן X הוא מחויב להמשיך בהתאם להסכמה שלו, השאלה האם הוא מודיע לקצין הפיקוח או לבית המשפט היא באמת שאלה - - -
אורי מקלב: אשקף את רייך.
אורי מקלב: אם, לפי רייך, כל ההתייחסות לנושא הזה היא רק אותה קבוצה שעושה מניפולציות כאלו או אחרות, אז גם ההודעה לבית המשפט לכאורה לא תמנע ממנו מפני שכשהוא הודיע לבית המשפט בדיון הוא כבר לא התכוון לעשות, אז עוד הודעה לא תמנע ממנו.
אורי מקלב: אבל יש כאלה שאומרים שכנראה שבין שתי הקבוצות האלה – אלה שמתכוונים באמת ואלה שלא מתכוונים באמת - יש כאלה שצריכים חיזוקים וחישוקים לפני שהם עושים את הצעד הזה.
אורי מקלב: אני מציע שבשלב הזה נשאיר את זה כפי שכתוב כאן ונחזור לזה.
אורי מקלב: הנושא הזה עלה, על שני היבטיו, ובסוף נקבל החלטה.
אורי מקלב: אפשר לעבור עכשיו לסעיף הבא.
אורי מקלב: אנחנו משאירים את זה ככה כרגע.
נעמה מנחמי: "קיבל בית המשפט הודעה בר חזרת עבריין מין מהסכמתו להשתתף בתוכנית או לתנאי מתנאיה, יקיים דיון בתנאי הפיקוח מוקדם ככל האפשר" – ההצעה שלי: ולא יאוחר מ-30 יום מחזרתו של עבריין המין מהסכמתו – "ואולם, אם הודיע נציג היועץ המשפטי לממשלה, או נציג הפרקליט הצבאי הראשי, לפי העניין, שאין בהודעת עבריין המין כאמור כדי להשפיע על תנאי מתנאי הפיקוח והמעקב הכלולים בצו הפיקוח כאמור בסעיף 13, רשאי בית המשפט שלא לקיים דיון כאמור.
נעמה מנחמי: " אני מבינה שהנהלת בתי המשפט מתנגדת להצעה של 30 יום.
ניבין אלפקס: אני רוצה להתייחס קודם לעניין של ההודעה.
ניבין אלפקס: כשמגישים הודעה לבית המשפט מבקשים את התגובה של הצד השני.
ניבין אלפקס: רשום בסעיף עצמו שפרקליטות המדינה יכולה להגיש לבית המשפט ולהגיד שלא הפר את התנאי, אז לא מקיימים דיון.
ניבין אלפקס: צריך לחשוב על שיטה שמי שמבקש להפסיק הפיקוח לא צריך להגיש בקשה בנפרד לבית המשפט אלא צריך מישהו מוסמך, לאחר ששקל את כל הרים ובדק אם הייתה באמת הפרה, להגיש את זה לבית משפט מוסכם ולקבוע אחר כך מועד לדיון.
ניבין אלפקס: ככה אנחנו מייתרים דיונים, בקשות ואחר כך בית המשפט גם יבקש תגובה של הפרקליטות, האם לקיים דיון או לא לקיים דיון.
ניבין אלפקס: בעניין ההגבלה של 30 יום - אנחנו חושבים שאין צורך ב-30 יום.
ניבין אלפקס: אם בית המשפט קיבל את עמדת הפרקליטות שרוצה לקיים כי יש מי שלא מקיים את הפיקוח, אז מן הראוי שבית המשפט יקבע את הדיון.
ניבין אלפקס: אין צורך בהגבלה של זמן.
ניבין אלפקס: אחרי ששקלו את כל ההיבטים בית המשפט יקבע את הדיון בהקדם האפשרי ואין צורך בהגבלה של 30 יום כי יש כבר את תגובת הפרקליטות שהגישה את הבקשה ואמרה שיש תנאי פיקוח שלא מתקיימים.
קריאה: לא פיקוח.
ניבין אלפקס: הטיפול, סליחה.
דינה להמן: הטיפול משנה את רמת הפיקוח.
דינה להמן: זה בעצם דיון על צו הפיקוח.
ניבין אלפקס: אין צורך ב-30 יום.
יצחק קדמן: אנחנו רוצים את זה רק כדי להפחיד אותו.
יצחק קדמן: לא רוצים שיהיה תהליך.
רינת וייגלר: אני רוצה עוד פעם להסביר, למרות שזו חזרה מסוימת על רי שרונה.
רינת וייגלר: אם נכתוב בחוק שהפרה של תנאי שיקום כמוה כהפרת תנאי פיקוח אנחנו לא צריכים את כל מה שיש בנוסח.
רינת וייגלר: מאחר שזה לא נכתב בחוק, נוכח העובדה שמה שעומד בבסיס העניין הזה הוא שכניסה לתוכנית שיקום צריכה להיות מתוך הסכמה ואי-אפשר לכפות, ולכן זו לא הפרה.
רינת וייגלר: ברגע שזו לא הפרה יכול להיות מצב שבו בן-אדם פשוט יצביע ברגליים ולא יגיע לטיפול.
רינת וייגלר: הוא לא הודיע לאף אחד, ואין ביציאה שלו מהשיקום בכדי להשפיע על תנאי הפיקוח, כי תנאי הפיקוח הם כבר על המכסימום שלהם.
רינת וייגלר: כלומר, אין מה לחזור לבית המשפט כדי לשנות משהו בתנאי הפיקוח.
רינת וייגלר: הוא יוצא מהמערכת של תוכנית השיקום, בית המשפט לא יודע את זה, אף אחד לא מעורב בזה, זה לא משפיע והוא בחוץ כי זו לא הפרה.
ניבין אלפקס: זה לא נכון.
יצחק קדמן: מה יעשה עם זה בית המשפט?
אורי מקלב: מה את מצפה מבית המשפט?
ניבין אלפקס: זה לא נכון, כי יש את המטפל שיודע שהוא לא הגיע לטיפול.
יצחק קדמן: אכפת לי שיודיעו לפיקוח והפיקוח יחליט אם הוא רוצה לגשת לבית המשפט.
יצחק קדמן: הוא יעשה את זה באמצעות הפרקליטות.
יצחק קדמן: אתם מטרידים את בית המשפט סתם.
דינה להמן: יש פה עוד בעיה.
דינה להמן: מצד אחד, אומרים שהשיקום איננו כפוי, הכול בהסכמה, אבל ל-30 יום אני כופה עליו.
דינה להמן: אם אני כופה ל-30 יום, אז למה לא לשנה?
דינה להמן: אם הוא לא עמד ב-30 יום זו עבירה פלילית.
דינה להמן: זה לא עקבי.
דינה להמן: או שזה צו כפוי, ואם זה לא צו כפוי אז זה לא יכול להיות כפוי פתאום ל-30 יום.
דינה להמן: ההודעה הזו לבית המשפט אינה מעלה ואינה מורידה.
אורי מקלב: רינת, מה את מצפה מבית המשפט?
רינת וייגלר: צודקת דינה במובן הזה שעמדת המטפלים הייתה - במיוחד של משרד הבריאות בהקשר הזה - שלא ניתן לכפות את השיקום.
רינת וייגלר: זה בבסיס העניין.
רינת וייגלר: אני באופן אישי יכולתי לחיות עם העובדה שהשיקום המונע יהיה חלק מצו הפיקוח והפרה של השיקום המונע יהיה הפרה של צו הפיקוח ואז גמרנו את כל הסיפור.
רינת וייגלר: מאחר שאנחנו הולכים בלי ומנסים ללכת עם, יצרנו פה מנגנון ביניים שהופך במובן את העובדה שעבריין מין לא משתף פעולה, במובן הזה שהוא לא עושה צעד אקטיבי ומודיע, למעין הפרה.
רינת וייגלר: זאת אומרת, זה מכניס את הדיון למסלול של הפרה.
רינת וייגלר: אם יש כאן החלטה - - -
אורי מקלב: לכן יש משמעות ל-30 יום, למהירות הדיון.
חגית לרנאו: למה הוכנסה מהירות הדיון?
חגית לרנאו: כי הם אומרים שעד שבית המשפט לא יקיים דיון הוא חייב ללכת לטיפול.
חגית לרנאו: את זה צריך להגביל בזמן, אז הם אומרים שנגביל את זה ל-30 יום ומכאן נולד העניין של 30 יום.
חגית לרנאו: אני עדיין חושבת - - -
אורי מקלב: אם כך, יש משמעות לדיון הזה.
אורי מקלב: אם ניתן בלי הגבלת זמן, הגם שנעשו כל הרים, זה יכול לקחת זמן ולא יהיה מי שייתן את ריו בעניין.
חגית לרנאו: אם אתה אומר לאדם שהוא חייב ללכת לטיפול שהוא לא רוצה בו, בגלל איזו הסכמה שהייתה אולי לפני שנתיים, עד שבית המשפט לא יקיים דיון – אז אתה חייב להגיד שבית המשפט יקיים דיון בזמן סביר, אחרת אתה כופה על אדם טיפול וזה לא טוב.
חגית לרנאו: אגב, אני לא בטוחה שזה טוב לקבוצות הטיפוליות אם נכנס לשם בן-אדם שלא רוצה להיות שם.
חגית לרנאו: זה באמת מצב לא טוב.
חגית לרנאו: אבל אני חוזרת ואומרת: תיתנו את הסמכות הזאת – מה יותר פשוט - ליחידת הפיקוח.
חגית לרנאו: הוא יצטרך להודיע ליחידת הפיקוח והיא אומרת לו שב-30 הימים הראשונים הוא חייב להמשיך את הטיפול כי המערכת צריכה להתארגן, ואחר כך מגיעים להסכמה או שמשנים את הצו או כל ר אחר.
חגית לרנאו: הם אומרים לו שבזה הוא ממלא את החובה הפלילית שלו.
חגית לרנאו: אחר כך יכול להיות שיחמירו את צו הפיקוח וכל מיני רים.
חגית לרנאו: אני באמת לא מבינה איך בית המשפט יכול להתמודד עם כל מיני בקשות כאלה בכתב יד.
חגית לרנאו: יש מנגנון, אז למה לסבך רים שבאמת יכולים להיות הרבה יותר פשוטים?
אורי מקלב: דוקטור קדמן, רצית להוסיף משהו.
יצחק קדמן: אני שוב מפציר בכם להוריד את ההליך המסורבל והמיותר הזה, שמכביד על כל המערכת ואין בו שום תועלת.
יצחק קדמן: הבנתי שהמטפלים רוצים את זה כדי לעשות מעין נו-נו-נו למטופל: דיר באלק, תחשוב טוב מה אתה עושה כי אם אתה לא רוצה להמשיך בטיפול תצטרך לכתוב מכתב לבית המשפט.
יצחק קדמן: אני חושב שאם כל המערכת הטיפולים, עם כל הידע שלה - - -
אורי מקלב: דוקטור קדמן, אנחנו לא אוחזים במכתב לבית המשפט, אנחנו אוחזים עכשיו בשאלה תוך כמה זמן בית המשפט צריך לדון בעניין הזה.
אורי מקלב: הוספנו כאן שזה צריך להיות לא יאוחר מ-30 יום, ולזה יש התנגדות של הנהלת בתי המשפט.
יצחק קדמן: בעיניי השאלה לא תוך כמה זמן ידונו אלא בשביל מה כל הדיון המיותר הזה ומדוע האיש צריך ליזום את - - -
נעמה מנחמי: אז יש לנו את סעיף (ג), שאם זה לא רלוונטי אפשר להוריד.
יצחק קדמן: יש שני גורמים שמכירים את העבריין: האחד זה המטפל והשני הוא קצין הפיקוח.
יצחק קדמן: בין המטפל לקצין הפיקוח צריך להיגמר העניין של בחינה האם האיש רציני כשהוא מפסיק את הטיפול או לא רציני.
אורי מקלב: אתה הופך את יחידת הפיקוח למעין בית משפט.
יצחק קדמן: היא מפקחת עליו ממילא, האיש נמצא תחת צו פיקוח.
יצחק קדמן: הוא לא רוצה טיפול אבל הפיקוח עליו קיים.
הרפז גרינברג: צריך לקחת בחשבון שאם מפוקח נמצא בהליך טיפולי והוא נמצא בהוסטל סגור, אז אני יודעת, כיחידת הפיקוח, שהוא נמצא כרגע בהוסטל סגור ויכול להיות שתנאי הפיקוח יהיו א'.
הרפז גרינברג: לעומת זאת, ברגע שהוא יוצא מההוסטל – ובואו נהיה ריאליים, הוא לא יהיה בהוסטל אם לא בא לו להישאר בהוסטל – אז יש חשיבות מאוד גדולה שיהיה כמה שיותר מהר דיון בבית המשפט על מנת לשנות את תנאי הפיקוח.
חגית לרנאו: תגישו בקשה דחופה.
אורי מקלב: אותה בקשה, תוך כמה זמן דנים בה?
יצחק קדמן: את משאירה את הכול בידיים שלו.
יצחק קדמן: הכול תלוי אם הוא יפנה לבית המשפט.
הרפז גרינברג: לא נכון, ממש לא.
הרפז גרינברג: זה ממש לא במקום של אותו מפוקח.
ניבין אלפקס: אם הוא מבקש לחזור בו מתוכנית הטיפול אז אנחנו מצפים שיהיה גורם מוסמך שיפנה לבית המשפט, ולא באמצעות אותו עבריין - שיגיש בקשה, שיהיו שם התנאים, להודיע לבית המשפט מה עמדת הפרקליטות ואחר כך יגישו בקשה ובית המשפט, עם כל החומר שיש לו, יקבע דיון בהקדם.
ניבין אלפקס: אבל לקבוע תוך 30 יום - אם הוא מגיש בקשה לבית המשפט, הרי לבית המשפט יש בקשה שהוא לא יודע כלום עליה.
אורי מקלב: במידה שלא נקבל אז - נניח שיחידת הפיקוח היא זאת שתפנה – אז אנחנו יכולים להגביל את זה ב-30 יום?
ניבין אלפקס: לא להגביל ב-30 יום אלא לתת לבית המשפט שיקול דעת.
אורי מקלב: יחידת הפיקוח היא זאת שפונה.
דפנה ביינוול: הם פונים לפרקליטות ו- - -
ניבין אלפקס: אז בית המשפט יקבע דיון בהקדם אבל לא לקבוע 30 יום.
אורי מקלב: במקרה כזה, האם אנחנו רוצים שהדיון יהיה תוך 30 יום.
אורי מקלב: על החלק הזה אנחנו מרים עכשיו.
ניבין אלפקס: הנהלת בית המשפט מתנגדת לעניין של קביעת ה-30 יום, קביעת סד זמנים.
אורי מקלב: זה שמערכת בתי המשפט מתנגדת עקרונית זה מובן, אף אחד לא רוצה להיכנס לסד זמן.
אורי מקלב: אבל כאן יש מקרים - - -
ניבין אלפקס: אנחנו יכולים להגיד ר אחד, שאנחנו מודעים לחשיבות של קיום הדיון.
ניבין אלפקס: צריך לתת לבית המשפט שיקול דעת מתי לקבוע את הדיון, ואני בטוחה שהוא יקבע את הדיון בהקדם האפשרי, כשיש לו תגובה, עמדה מוסכמת של כל הצדדים.
ניבין אלפקס: הוא יקבע את הדיון בהקדם האפשרי לפי שיקול דעתו, אבל לא לקבוע 30 יום.
ניבין אלפקס: אולי הוא יקבע את זה תוך יומיים.
נעמה מנחמי: אדרבא.
נעמה מנחמי: אבל בהקדם יכול להיום גם חודשיים.
נעמה מנחמי: אנחנו מטילים פה על עבריין מין - - -
ניבין אלפקס: אז תשאירו את זה לשיקול הדעת של בית המשפט.
נעמה מנחמי: הרציונאל הוא שאם אני מכריחה את עבריין המין להמשיך לקיים את תנאי הפיקוח אני לא יכולה להגיד לו שיקיים עד שבית המשפט יתרצה ויקבע לו דיון.
נעמה מנחמי: הוא צריך לדעת שאיפשהו, מתישהו, יש סוף לסיפור הזה.
נעמה מנחמי: אנחנו מרים על אוכלוסייה שגם ככה קשה לה להיכנס למסגרת.
נעמה מנחמי: אם אני אומרת לו מסגרת שהיא "בהקדם", זה לא אומר לו כלום.
ניבין אלפקס: אם לבית המשפט קבוע לקיים דיון בזמן סביר, אז אני חושבת שבית המשפט יודע מה הוא עושה, לקבוע לפי שיקול דעתו.
ניבין אלפקס: אני לא חושבת שראוי להגביל את שיקול דעת בית המשפט תוך 30 יום.
דפנה ביינוול: נניח שתקבלו את ההצעה של "לא יאוחר מ-30 יום", רציתי להיות בטוחה שאי אפשר לחייב אותו לעניין של הדקפפטיל, רק לגבי כל הטיפולים האחרים.
דפנה ביינוול: נכון?
נעמה מנחמי: זה לא קשור, לא יחייבו אותו.
דפנה ביינוול: כי אמרנו שנחייב אותו עד שבית המשפט יקבע דיון.
נעמה מנחמי: בגלל זה הפרדנו בסעיף 2.
נעמה מנחמי: זה נפרד לחלוטין.
דפנה ביינוול: רק רציתי להיות רגועה.
דפנה ביינוול: מידיעתי איך בתי המשפט קובעים אז "בהקדם" זה מצוין, ויש בתי משפט שיקבעו את זה תוך שבוע, ועדיין "לא יאוחר מ-30 יום" הוא חשוב.
ניבין אלפקס: אנחנו מתנגדים.
אורי מקלב: טוב, רבותיי, אנחנו מתקדמים.
נעמה מנחמי: "(ג) הסכימו עבריין מין, ונציג היועץ המשפטי לממשלה או נציג הפרקליט הצבאי הראשי, לפי העניין, על שינוי של תנאי מתנאי תוכנית לשיקום מונע בקהילה במסגרת צו פיקוח שפורטו בצו הפיקוח, ואין בשינוי כאמור משום החמרה בתנאי השיקום המונע וכן אין בו כדי להשפיע על תנאי הפיקוח והמעקב הכלולים בצו הפיקוח כאמור בסעיף 13, יודיעו על כך לבית המשפט שהוציא את צו הפיקוח, ובית המשפט שנמסרה לו הודעה כאמור רשאי לאשר את השינוי בלי לקיים דיון בבקשה.
אורי מקלב: אני מכריז על הפסקה של חמש דקות.
דוד רותם: רבותיי, אנחנו מחדשים.
נעמה מנחמי: לגבי סעיף 20לב רבתי – משרד המשפטים ייקח עוד כמה ימים לחשוב על ההסדר.
נעמה מנחמי: שמענו את ההערות של חגית.
נעמה מנחמי: יש לנו עוד רים שאנחנו רוצים להתקדם אתם עוד היום, ואם יישאר זמן נחזור לזה בסוף הדיון.
נעמה מנחמי: אני מציעה שנדלג לרגע על סעיף 20לג ונחזור לשני התיקונים העקיפים שנותרו, כדי לא לגרור כל פעם את אותם אנשים לדיונים.
עמית מררי: מאז הדיון הקודם ניסינו להגיע לנוסחה שתענה על הבעייתיות ועל הצרכים שהועלו בדיון הקודם.
עמית מררי: אני מפנה אתכם לאפשרות ב', שגובשה בעקבות הצעה של נעמה.
עמית מררי: לפי אפשרות ב' הנפגע יוכל להודיע ליחידת הסיוע בפרקליטות שהוא מעוניין לקבל מידע לגבי מקום עבודתו ומקום מגוריו של עבריין מין.
עמית מררי: כשמרים על מקום אנחנו לא מתכוונים לכתובת אלא על עיר ואם מדובר ביישוב קטן אז על מועצה אזורית.
עמית מררי: הכוונה היא שנפגע יוכל להודיע מהו מקום מגוריו או סביבת עבודתו שלו, שיוכל לדעת אם עבריין המין מתגורר או עובד בה או מתעתד לעבור לגור או לעבוד בה.
עמית מררי: הר הזה מצד אחד יאפשר לתת רק מידע ממוקד לנפגע, רק המידע שהוא צריך.
עמית מררי: כלומר, את הנפגע לא אמור לעניין איפה בארץ עבריין המין עובד או גר, מה שמעניין אותו זה שהוא לא יעבוד או יגור לידו כדי שהנפגע יוכל לכלכל את צעדיו.
עמית מררי: לכן מצד אחד אנחנו מאפשרים רק מידע ממוקד כזה, שהנפגע מעוניין בו.
עמית מררי: מצד שני, וזה עונה על צורך שהועלה בישיבה הקודמת, הנפגע יקבל את המידע באופן יזום על-ידי הרשויות.
עמית מררי: כלומר, יחידת הפיקוח תרשום לעצמה שנפגע מסוים מעוניין במידע הזה, תרשום לעצמה באיזו סביבה הנפגע מתגורר או עובד, כלומר לגבי איזה מקום הנפגע מעוניין לקבל מידע, וככל שיחידת הפיקוח תקבל מידע שאותו עבריין מתגורר או עובד באותו מקום או שעבר להתגורר או לעבוד באותו מקום, היא תודיע ליחידת הסיוע בפרקליטות שתודיע לנפגע.
עמית מררי: זה המנגנון המוצע.
דוד רותם: אבל פה יש בעיה,מ שום שהנפגע מתכונן לעבור לגור ביישוב קטן.
דוד רותם: אחרי שהוא יעבור לגור, אז יתברר לו שהפוגע גר שם.
דוד רותם: אתם לא נותנים את האפשרות לקבל את המידע עוד לפני שהוא עובר.
נעמה מנחמי: הוספנו: "או שנפגע העבירה הודיע כי הוא מתעתד לעבור אליו".
נעמה מנחמי: כלומר, אם נפגע העבירה רוצה לעבור מאזור חיפה לאזור גוש דן, הוא יגיש בקשה פרטנית או יציין שהוא רוצה לעבור למקום X ויבקש לדעת האם העבריין נמצא באותו אזור.
נעמה מנחמי: זה ההסדר שעליו חשבנו.
עמית מררי: יש פה הערה של תמי, שמבקשת למנוע מצב שבו עבריין מין נמצא במסגרת סגורה, בהוסטל, ומידע כזה מגיע.
דוד רותם: אם זו מסגרת סגורה אז לא צריך.
עמית מררי: זה גם לא נדרש וגם אין מקום לכך.
ורד וינדמן: למה אנחנו רוצים להטיל נטל על נפגע עבירה?
ורד וינדמן: לא מספיק שהוא נפגע עבירה, עכשיו לפני שהוא מתכנן תוכניות, מקבל הצעת עבודה, מתכנן לעבור מקום, רוצה לנסוע לצימר מסוים - הוא צריך להתקשר בעצמו, להגיד: זו התוכנית שלי.
ורד וינדמן: אני בודק שלושה מקומות עבודה, אני בודק שני מקומות מגורים, אני רוצה לשקול ותגידו לי אתם אם זה נכון או לא.
ורד וינדמן: נפגע העבירה, אנחנו רוצים להטיל עליו את הנטל?
דוד רותם: אלא מה את רוצה?
ורד וינדמן: יהיו נפגעי עבירה שיגידו שהם לא מעוניינים לקבל שום אינפורמציה, יהיו בוודאי כאלה.
ורד וינדמן: אבל נפגע עבירה שמבקש לקבל אינפורמציה לגבי אזור מגוריו של עבריין המין יוכל לקבל זאת.
ורד וינדמן: השתנה מקום המגורים או מקום העבודה של עבריין המין, והנפגע ביקש להיות מיודע על כך – יוכל לקבל את זה.
ורד וינדמן: אז את חייו הוא יוכל לנהל, בין היתר, לפי האינפורמציה הזאת.
דוד רותם: לא הבנתי אתך ההבדלים.
ורד וינדמן: ההבדל הוא כזה: נפגע העבירה יקבל הודעה לגבי מקום המגורים או העבודה של עבריין המין.
דוד רותם: ממי הוא יקבל?
ורד וינדמן: מיחידת הסיוע.
דוד רותם: מה שאת רוצה זה להעביר את הנטל.
דוד רותם: זאת אומרת, במקום שהוא יצטרך לפנות אז הם יפנו אליו.
נעמה מנחמי: השאלה היא איזה מידע יינתן: האם יינתן מידע לגבי אזור מסוים בארץ, האם העבריין נמצא שם או לא; או האם יימצא האזור בו נמצא העבריין.
ורד וינדמן: בעיניי זה צריך להיות ככה: נפגע העבירה מודיע הודעה כללית, כמו שקורה בחוק זכויות נפגעי עבירה, שהוא רוצה לדעת על מקום מגוריו ומקום עבודתו של העבריין.
ורד וינדמן: יש בקשה כזאת שמופיעה אצל יחידת הסיוע.
ורד וינדמן: יחידת הסיוע ברגע המתאים אומרת: עבריין המין גר באזור תל-אביב.
ורד וינדמן: זהו.
ורד וינדמן: הודעה אחת, ולפי זה יכלכל את צעדיו נפגע העבירה.
ורד וינדמן: הוא רוצה להגיש בקשה למניעת חזרת העבריין למקום מגוריו, רוצה לעבור מקום מגורים – האינפורמציה תהיה אצלו מלכתחילה.
ורד וינדמן: היה שינוי במקום הזה, יהיה נטל על יחידת הסיוע ליידע את נפגע העבירה.
ורד וינדמן: נפגע העבירה לא צריך לעדכן בתוכניות שלו.
נעמה מנחמי: מבחינתך, אפשרות א', כפי שהציע משרד המשפטים, מספיקה?
ורד וינדמן: היא מספיקה במובן הזה שצריך ליידע את נפגע העבירה על מקום המגורים או העבודה של עבריין המין.
ורד וינדמן: צריך להוסיף לזה שאם יש שינוי – גם על השינוי הזה צריך להודיע.
נעמה מנחמי: אני לא יודעת אם יחידת הפיקוח מסוגלת להתמודד עם הנטל כרגע של כל מעבר מגורים.
דוד רותם: אי אפשר לדרוש ממנה על כל מעבר דירה לדווח.
ורד וינדמן: אז מה האופציה שאתם מאפשרים לנפגע העבירה?
דוד רותם: שיפנה ויגיד: אני הולך לעבור למקום זה וזה, אני רוצה לדעת אם העבריין - - -
ורד וינדמן: אתה שם נפגע עבירה במקום נחות לעומת עבריין המין.
ורד וינדמן: אתה מטיל עליו נטל.
דוד רותם: בסדר, אני מטיל עליו נטל, ואת רוצה להטיל את הנטל על יחידת הפיקוח.
ורד וינדמן: רק על שינוי מגורים.
דוד רותם: שינוי מגורים, גם זה נטל עליהם.
ורד וינדמן: וזו יחידת הסיוע שמודיעה, לא יחידת הפיקוח.
עמית מררי: ויחידת הפיקוח צריכה להודיע לנפגע העבירה.
עמית מררי: זה נטל כפול.
נעמה מנחמי: אני רוצה להזכיר לך את מה שהעלתה כאן חגית בדיון הקודם, שברגע שאנחנו מיידעים את נפגע העבירה במידע רב אנחנו איפה שהוא - - -
ליאת קליין: מה המידע הרב?
ליאת קליין: המועצה המקומית שבה הוא מתגורר?
דוד רותם: כל שינוי כזה.
ליאת קליין: לגבי שינוי סביבת מגורים, איזה מידע יש שהוא יכול לעשות בו שימוש לרעה?
דינה להמן: איזה מידע נפגע העבירה צריך?
ליאת קליין: אני מצטרפת לריה של ורד בנקודה שלא צריך לתלות את העברת המידע בכתובת מגוריו של הנפגע עצמו, שהוא זה שצריך לעדכן.
ליאת קליין: אלא, נפגע העבירה יוכל להגיש בקשה שבה הוא יוכל לקבל תמונת מצב עדכנית לגבי מקום מגוריו ובמקביל תהיה אפשרות ליידע אותו על שינוי בכתובת המגורים.
דוד רותם: ליידע אותו – לא יהיה.
דוד רותם: יהיה רק מצב שהוא יוכל לפנות.
ליאת קליין: באפשרות ב' יש אפשרות ליידע אותו.
דוד רותם: לא אטיל נטל, לא על יחידת הפיקוח ולא - - -
ליאת קליין: אבל שבמקביל תהיה לו אפשרות להגיש בקשה פרטנית לקבל תמונת מצב עדכנית.
דוד רותם: זה בסדר, אבל לא אטיל נטל לא על יחידת הפיקוח, שתתחיל לעקוב ולדווח, ואחר כך יחידת הסיוע תעקוב ותדווח והכול ייפול באמצע.
ליאת קליין: אני חושבת שאלה לא אפשרויות חלופיות.
דוד רותם: אם אנחנו רוצים שנפגע העבירה יוכל לדעת את האזור, נאפשר לו להגיש בקשה.
דוד רותם: הוא יגיד: אני רוצה לעבור לפה או לשם, ויגידו לו כן או לא.
ורד וינדמן: אז תעשו משהו הפוך, תעשו משהו אחר קצת.
דוד רותם: לא נעשה משהו הפוך, כי אני לא מתכוון להטיל עוד נטל לא על יחידת הפיקוח ולא על יחידות הסיוע.
ורד וינדמן: בכיוון של מה שאתה אומר, אני אומרת שתעשו שילוב בין א' ל-ב'.
ורד וינדמן: הנפגע יקבל תמונת מצב לבקשתו איפה מתגורר עבריין המין מבחינת סביבת המגורים והעבודה.
ורד וינדמן: אחר כך, ירצה להגיש בקשה לקבל מידע עדכני - יוכל לעשות את זה.
נעמה מנחמי: זה אומר שמרגע שפעם אחת נתנו לו את המידע, אם עבריין המין עובר פעם בחודש מקום מגורים לא יעדכנו אותו, אלא אם כן הוא פונה באופן פרטני.
חגית לרנאו: לפי צורך.
ורד וינדמן: אם הוועדה אומרת: בשום פנים ואופן אני לא מטיל נטל על יידוע יזום, אז מבחינתי זו אופציה יותר טובה מאשר רק א' או רק ב'.
ורד וינדמן: נעשה משהו אחר.
מיכל רוזין: זאת אומרת, היישום הוא על-ידי הנפגע, אבל עדיין זה לא תלוי באם הוא מתעתד לעבור מקום.
ורד וינדמן: הוא לא צריך להודיע למי שהוא פונה אליו על התוכניות שלו.
דוד רותם: הוא יעקוב אחרי - - -
ורד וינדמן: למה יעקוב?
ורד וינדמן: אני לא אומרת כתובת, גם אני לא חושבת שזה נכון כתובת.
דוד רותם: אבל אתם רוצים שכל שבועיים הוא יגיש בקשה לדעת איפה הוא גר היום, איפה הוא עובד מחר.
ורד וינדמן: נשאל את נציגת יחידת הסיוע האם יש ניצול לרעה על-ידי נפגעי העבירה.
ענת אסיף: עוד אין להם זכות לעשות את זה.
ורד וינדמן: אבל הם מקבלים הרבה מאוד אינפורמציה כבר היום, לפי חוק זכויות נפגעי עבירה.
עמית מררי: לא על המידע הפרטי של העבריין, זה מידע לגבי ההליך.
ענת אסיף: אני לא חושבת שצריך להתמקד בניצול לרעה.
ענת אסיף: אם את שואלת מה קורה עם נפגעי העבירה בקשר למה שהם זכאים לקבל, זה ברור שמעצם הפגיעות שלהם, ברגע שיש להם כתובת הם פונים הרבה והם יכולים לפנות הרבה פעמים על אותו ר.
ענת אסיף: אז אני לא מרת על ניצול לרעה אלא על נטל.
ענת אסיף: יש פה עניין של נטל.
ענת אסיף: עכשיו השאלה האם אנחנו מאפשרים לפרקליטות, שתקבל בקשות חוזרות ונשנות כאלה, שיקול דעת להגיד שלא כל שבועיים היא מוכנה לענות על בקשה כזאת.
ענת אסיף: זה קצת מסובך להגדיר את זה אבל יכול להיות שצריך לעשות את זה מכיוון שממילא ברוב הפעמים לא יהיה שינוי כי הוא לא כל שבועיים משנה מקום.
ענת אסיף: זה משהו שאפשר יהיה להכניס.
ענת אסיף: זה אומר אפשרות א', עם שיקול דעת של תדירות סבירה של הגשת בקשות כאלה ותוספת.
ליאת קליין: למה לא במקביל – אפשרות א' ואפשרות ב'?
ענת אסיף: כי בעינינו זה חורג מהאיזון.
דוד רותם: לא יהיה גם א' וגם ב'.
ורד וינדמן: משהו עדכני, זה הכול.
ורד וינדמן: מה אתם רוצים, שנפגע העבירה יצטרך לשכנע במניעים שלו?
ורד וינדמן: הוא יצטרך להגיד ליחידת הסיוע: אני בודק שני מקומות עבודה ואני חושב לעבור מקום מגורים?
ורד וינדמן: אני חושבת שאין בזה היגיון ואין בזה צדק כלפי נפגע העבירה.
חגית לרנאו: צריך להסתכל במבט הרחב יותר.
חגית לרנאו: אין לי שום ביקורת על הארגונים שמציגים כאן, אבל יש כל מיני כוחות שהם הרבה פחות זהירים במידע שהם מוסרים.
חגית לרנאו: בעקבות הדיונים עכשיו נכנסתי שוב לאתר של "תנו לחיות בשקט".
חגית לרנאו: האתר מפרסם אנשים, קורא לכולם פדופילים, בין אם הם פדופילים או לא, בין אם הם הורשעו ובין אם לא הורשעו.
חגית לרנאו: הוא עושה מאמץ.
חגית לרנאו: יש להם סיירת והם מחפשים מתנים שיהיו בסיירת לאיסוף מידע והם רושמים על אותם אנשים שהם הגדירו כפדופילים מידע שהוא בדיוק המידע הזה – אזור מגורים.
חגית לרנאו: זו הקטגוריה שיש שם.
חגית לרנאו: ברגע שהחוק אומר שלנפגע עבירה יש זכות לקבל את המידע הזה ואין לו שום מגבלות לגבי מה הוא יכול לעשות, אז הוא באמת יכול לפנות - - -
ליאת קליין: מה הוא יכול לעשות?
חגית לרנאו: הוא יכול לפנות למשרדי הממשלה, לקבל את המידע ולהעביר את זה לאתר.
חגית לרנאו: הוא לא מבצע שום עבירה פלילית, הכול בסדר.
חגית לרנאו: יש אנרגיה כזאת באוויר.
חגית לרנאו: לכן יש הבדל בין קבלת מידע - הוא לא צריך לנמק או לשכנע או להגיש בקשות והוא יכול לעשות את זה בטלפון - לבין להגיד לצורך מה הוא צריך לקבל את המידע.
חגית לרנאו: שיראה את הזיקה שלו למידע, לא סתם הוא רוצה לדעת איפה עבריין המין גר.
ורד וינדמן: הוא גם נפגע מהעבירה ועכשיו הוא גם צריך לנמק?
דוד רותם: אבל יש גם מדינה ופרקליטות שיש להם עוד כמה רים לעשות.
ורד וינדמן: אני עונה לחגית, לא לטיעון של המדינה.
ורד וינדמן: אלה שני טיעונים שונים.
חגית לרנאו: ככל שהמידע רחב יותר צריכה להיות הוראה מפורשת בחוק שהוא לא יכול לעשות בו שימוש ושהוא יהיה חייב בדין פלילי אם הוא כן יעשה בו שימוש.
חגית לרנאו: אי אפשר להניח הנחה שכל נפגעי העבירה לא צריכים לנמק ולעולם לא ירצו לעשות שימוש לרעה כלפי מי שפגע בהם.
חגית לרנאו: יש הבדל בין להגיד לאדם: אין בעיה שאתה תעבוד בירושלים כי האיש לא גר שם לבין להגיד לו איפה האיש כן גר.
חגית לרנאו: יש הבדל גדול, זה לא אותו ר.
חגית לרנאו: הראשון אני יכולה להבין, שבא נפגע העבירה ואומר שהוא לא רוצה.
חגית לרנאו: אגב, המחוקק מכיר בזכות לא להיפגש באופן תדיר.
חגית לרנאו: הוא לא מכיר בזכויות של נפגעי העבירה להימנע מאיזשהו מפגש פעם במקרה עם מי שפגע בו.
חגית לרנאו: אגב, תחשבו על זה, זה מה מעניין – מה זו סביבת עבודה?
חגית לרנאו: סביבת עבודה היא לא בהכרח אזור גיאוגרפי.
חגית לרנאו: אם אני רוצה לעבוד בסנגוריה הציבורית אז לא כל כך משנה לי אם אני במחוז מרכז או במחוז דרום.
חגית לרנאו: אני רוצה שמי שפגע בי לא יעבוד בסנגוריה הציבורית.
חגית לרנאו: זה עדין הר הזה.
דוד רותם: הפוגע לא יכול לעבוד בסנגוריה הציבורית כי אין לי ספק שישללו לו את הרישיון עוד קודם.
דינה להמן: יש כבר תקדים.
דינה להמן: לא לצמיתות, שללו לחמש שנים.
חגית לרנאו: סביבת עבודה זה לא רק אזור גיאוגרפי היום.
חגית לרנאו: יש היום הרבה מאוד ארגונים שהסביבה הגיאוגרפית כבר פחות משנה.
חגית לרנאו: אבל יש הבדל בין נפגע עבירה שאומר שהוא רוצה לקבל מידע כדי לכוון את חייו כך שהוא לא ייתקל פתאום בעבריין.
חגית לרנאו: זה סביר והגיוני, אבל לא יותר מזה.
חגית לרנאו: להגיד: יש לי זכות לדעת בכל שלב שאני רוצה איפה גר מי שפגע בי?
ליאת קליין: בדיוק כדי לכוון את צעדיו.
ליאת קליין: את מבלבלת כאן בין המושגים.
ליאת קליין: אנחנו לא מבקשים הטלה של מגבלה איפה הוא יעבוד.
ליאת קליין: זה באמת חוק אחר וזה משהו אחר.
ליאת קליין: כאן לא מבקשים הטלת מגבלה כלשהי על עברייני מין אלא מידע מאוד נקודתי כדי שהוא יוכל לנקוט את הצעדים בעצמו.
ורד וינדמן: זה מידע מאוד בסיסי, שהוא צריך לו כדי לממש את יתר זכויותיו בחוקים אחרים.
חגית לרנאו: הוא לא ייסע לאילת כי יכול להיות שעבריין המין גר שם - - -
ורד וינדמן: גם לפי ב' הוא מקבל את סביבת המגורים, לכן הטיעון שאת אומרת שהוא לא רלוונטי.
עמית מררי: כך או כך, שתהיה הוראת שעה כדי לבחון את המשמעות לגבי יחידת הפיקוח.
עמית מררי: אנחנו חושבים שאפשרות ב' נותנת מצד אחד מידע יותר מצומצם ומצד שני מאפשר לנפגע לדעת מראש, בלי שהוא צריך לבקש.
עמית מררי: הרי הוא לא יודע, זו הבעיה.
דוד רותם: אבל זה מטיל עליכם את הנטל.
אביגיל סון: גם פנייה של הנפגע מטילה נטל, כי זה דורש פנייה לעמדה שצריכה לפנות וליידע.
אביגיל סון: בכל מקרה יש נטל על יחידת הפיקוח.
ורד וינדמן: אתם צריכים לדעת איפה נפגע העבירה גר ואם הוא עובר דירה.
ורד וינדמן: נפגע העבירה צריך להודיע לכם עכשיו.
ורד וינדמן: זה בדיוק להטיל על הנטל על נפגע העבירה.
עמית מררי: זה לא נורא.
ענת אסיף: זה לא עניין של נטל, הרי ממילא הוא צריך לפנות ולבקש.
ענת אסיף: השאלה אם זו מין פניה בעלמא, לפי התוספת השלישית: הודיעו לי איפה הוא גר, או שהוא כותב:
ענת אסיף: אני עומד לעבור, מצרף אולי איזה מסמך כדי שנשתכנע שהוא עומד לעבור - - -
ורד וינדמן: מה שכתוב באפשרות ב' זה הוא אומר לכם: אני עובר לגור בעיר מסוימת.
ורד וינדמן: ביחידת הפיקוח את צריכה לעקוב ולראות איפה עבריין המין גר.
דוד רותם: ואם הנפגע רוצה לעבור עוד שנתיים, שלא יפנה היום.
נעמה מנחמי: אני חושבת שבמובן מסוים עדיף לנפגע העבירה שהוא לא יצטרך פעם בחודש לתהות האם העבריין אכן עבר לאזור שלו והוא לא יודע על זה כי הוא נמצא באופציה א', שבה זה רק על פי דרישה.
נעמה מנחמי: אלא יחידת הפיקוח לוקחת על עצמה את האחריות לאזור מסוים.
נעמה מנחמי: אי אפשר להטיל על יחידת הפיקוח לכל הארץ, כל הזמן, לכל עדכון, כי אנחנו עדיין מודעים למגבלות שלהם.
נעמה מנחמי: אבל יחידת הפיקוח לוקחת על עצמה שאם הוא עובר לאזור מסוים אז הם יודיעו לנפגע העבירה.
נעמה מנחמי: אני חושבת שנפגע עבירה יעדיף את זה - אני יכול להיות בראש שקט, אלא אם כן הודיעו לו משהו אחר.
עמית מררי: אופציה א' מאפשרת יותר פניות חוזרות ונשנות.
עמית מררי: אופציה ב' מאפשרת פניות רק כשהנפגע עובר לעבוד או לגור במקום אחר.