GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלעזר שטרן: אנחנו קבענו אם אני זוכר נכון, עד לאחר סיום ההליך המשפטי, כי בכל זאת יש גם חשיבות ציבורית שיידעו לאן כספים ציבוריים הולכים.
דוד רותם: אין פה אף אחד מהנהלת בתי המשפט ולכן אני צריך למלא את התפקיד שלהם.
דוד רותם: אני לא יודע אם סעיף 194 שזפה עינו של שר המשפטים את האמור.
דוד רותם: אתם בעצם אומרים אדוני היקר, כל דבר תרוץ לבית משפט.
דוד רותם: העומס על בתי משפט הוא רב ביותר, המערכת כורעת.
דוד רותם: גם בית המשפט החדש, רבותיי, עזבו את בית המשפט החדש, תאמינו לי, זו מחלקה שתשב יומיים בשבוע וביתר הימים תערוך בהארכת מעצר.
אלעזר שטרן: מקווים מאוד שלא.
דוד רותם: למה שלא תהיה פנייה אולי בגלל סעיף 1.
יהודית קורן: אני עורכת דין בשוק הפרטי, אני מופיעה בתביעות נגזרות בדרך כלל של חברות פרטיות.
יהודית קורן: אותן 200 אלף שקולן הרבה פחות נשמע מקולן של ה-700 הציבוריות.
יהודית קורן: יש לי ניסיון בתביעות נגזרות.
יהודית קורן: אני מלמדת באוניברסיטת חיפה אחריות נושאי משרה, הנושא מאוד מוכר לי.
יהודית קורן: הסיטואציה שבגללה נכתב מאמר שבעקבותיו משרד המשפטים הציע את התיקון היא הסיטואציה הבאה – חברה של שני בעלי מניות ניגשת למכרז של משרד ציבורי כלשהו ממשלתי, ואחד מבעלי המניות מקים עסק משלו, מגיש גם הוא הצעה למכרז, וזוכה במכרז.
יהודית קורן: לחברה יש תביעה בגין הפרת חובות אמון כנגד אותו דירקטור, זה לא תביעה של בעל המניות האחר, זו תביעה של החברה.
יהודית קורן: אנחנו ניגשים לסעיף 194 הקיים, ומה הסעיף אומר שבעל מניות שיש לו אליו תביעה נגזרת, יפנה ליו"ר הדירקטוריון, יחכה 45 יום, אני יכולה לומר לאדוני שבסוג הזה של תביעות בדרך כלל יש צורך בבקשות לעיקולים זמניים, בבקשות לצווי מניעה זמניים, כל התרחיש הזה שמתואר בסעיף 194 והלאה איננו רלבנטי לחלוטין לסוג הזה של התביעות.
יהודית קורן: לפני חוק החברות הוכר בזה שישנן מכירים שהסירוב ידוע מראש על ידי האורגנים, הסירוב להגשת תביעה נגזרת, יש מאמר על זה של אהרון ברק שכאשר הסירוב ידוע מראש כי מרבית יחידי האורגן המחליט הם בעלי נגיעה אישית בתביעה, אזי אין צורך בתנאי הדרישה, אפשר יהיה להגיש את התביעה בלי לפנות לחברה בדרישה שתגיש את התביעה, זה כל כך הגיוני כל כך מתבקש.
דוד רותם: מוכרח לומר, שלמרות שיש מאמר של פרופסור ברק, כל כך לא הגיוני שאני בכלל לא מבין איך אתם חושבים על זה.
יהודית קורן: כנראה יכולת ההסבר שלי - - -
דוד רותם: לא, זה לא יכולת ההסבר שלך, אני הבנתי טוב מאוד את מה שאת אמרת.
דוד רותם: תשימי לב מה צריך שיהיה, בנסיבות בהם מי שמוסמך להחליט על הגשת התביעה, יש עניין אישי בהחלטה, על כן לא סביר כי יחליט על הגשת תביעה נגד עצמו.
דוד רותם: יגישו את התביעה לבית המשפט, אז בית המשפט הצטרך להחליט אם סביר או לא סביר, כי הרי מישהו צריך להחליט פה -  זה לא שאני בעל המניות התובע מחליט.
יהודית קורן: אולי האישור יישאר, רק לא תנאי הדרישה.
יהודית קורן: יש להגשת תביעה נגזרת שני תנאים כדי למנוע סחיטה.
דוד רותם: קחי את הדוגמה שאת הבאת, יש שני שותפים בחברה ואחד מגיש את המכרז, ואחר כך השני מתחרה בו וכל הדברים האלה.
דוד רותם: אדם כזה לא ירצה שהדברים התפרסמו, אני הייתי מוכן לשלם כסף כדי שלא יספרו שאני גם ארמה את השותפים שלי, אני מוכן לשלם על זה כסף, מה זה איכפת לי, זה כסף  שמשלמת החברה, זה כסף שהחברה השנייה תשלם, למה אני צריך להיות מוטרד מזה?
דוד רותם: אבל יותר טוב לי לשלם את הכסף כדי שלא יפרסמו בעיתון כלכלי שאני עשיתי דבר כזה, למה אני צריך להעמיס על בתי המשפט?
יהודית קורן: אני מספרת לאדוני תביעה שהתנהלה, פסק דין שפורסם.
דוד רותם: בשביל מקרה אחד - - -
יהודית קורן: זה לא מקרה אחד אדוני, יש מספר פסקי דין שעוסקים בזה, וזה בדרך לא אותן חברות שמיוצגות כאן, אלא  אותן 200 אלף חברות אחרות החברות הפרטיות.
מרים אילני: אני רוצה לחדד את השאלה של אדוני.
מרים אילני: אדוני בעצם אומר לפי ההצעה שלו שבעצם בכל תביעה שהיא בלי קשר אם היא נגזרת או לא, ראוי שאדם יפנה לנתבע, יגיד לו, אין מניעה, אבל אין חובה על פי דין שכל אדם לפני שהוא הולך לבית משפט קודם כל יפנה לנתבע, אין חובה כזאת בכל מקרה אחר.
מרים אילני: במקרה הספציפי הזה יש חובה כזאת, כי אנחנו אומרים התביעה היא תביעה של החברה, קודם תשאל את החברה אם היא רוצה לנהל אותו, אל תיקח את הזכות הזאת, והדרישה הזאת נוגעת רק בתביעה נגזרת בכל תביעה אחרת אדוני צודק שהיה ראוי להגיד שרצוי גישור ורצוי לסגור את העניין מחוץ לכותלי בית המשפט, אבל בהקשר של תביעה נגזרת יש את הדרישה הזאת שנובעת מאופי התביעה הנגזרת, אנחנו אומרים במקרה כזה כאשר אין ספק או סביר יותר שהנתבע עצמו לא יקח את התביעה על עצמו - - -
דוד רותם: אם הייתם כותבים אין ספק אז  הייתי קונה.
מרים אילני: אני אומרת האורגן עצמו שאתה תובע הוא מחליט בשאלה אם הוא יתבע את עצמו.
מרים אילני: הפסיקה לפני חוק החברות קבעה את זה שיש מקרים שבהם אין צורך לפנות בדרישה, זה  לא שאנחנו המצאנו את זה.
מרים אילני: נכון שיכול להיות מצב שבו אתה לא תפנה בדרישה, תבוא לבית משפט והצד השני יגיד היית צריך לפנות ולא פנית.
מרים אילני: נכון, יכול לקרות מקרה כזה, אבל בדרך כלל אדם יידע אם הוא לוקח את הסיכון, אחרי שהוא יגיש את התביעה יגידו לו אנא פנה קודם ואז תחזור אליי, זה סיכון שהוא לוקח על עצמו, צריך לבחון את הסיכויים והסיכומים.
דוד רותם: כן, אבל בינתיים נעשו כל מיני צעדי ביניים, ועיקלו, וצווי מניעה וכל הדברים האלה.
מרים אילני: מעבר לזה, יש גם את פיסקה 2 שאומרת שלפעמים עצם הדרישה עשויה לגרום להברחת נכסים ולכן אנחנו רוצים למנוע את הדבר הזה.
מרים אילני: אני רוצה להדגיש שזה רק בתביעה נגזרת, כל מה שאדוני אומר נכון לגבי כל התביעות האחרות שהיה רצוי שאדם יפנה קודם אל הנתבע ויסגור את התביעה מחוץ לכותלי בית המשפט.
דוד רותם: זה טענה שיש לי לשופטים שמי שלא פנה ויכול היה לסגור את התיק מחוץ לכותלי בית המשפט ישלם בסוף הוצאות ריאליות ואז היית רואה איך שכולם פונים וסוגרים.
יהודית קורן: בגלל השיקול שאדוני אמר שלא רוצים שיפורסם בעיתון, וזה הרי מזיק לבעלי מניות הנפגעים, בדרך כלל  נעשות הידברויות לפני הגשת תביעות נגזרות.
יהודית קורן: אבל אחר כך אם ההידברויות האלה לא עולות יפה הרי לא יעלה על הדעת שכאשר אדם מגיש תביעה נגזרת, יאמר הנתבע אותו 50% אחר בדירקטוריון, רגע, לא קויים כאן תנאי הדרישה ולכן צריך למחוק את התביעה.
דוד רותם: מה שאת אומרת הוא בדיוק מה שאני אומר, רבותיי, מכיוון שאתם כבר מנהלים הידברויות, תוציאו ביום הראשון מכתב ובזה נגמר הסיפור, הרי את הרכוש כבר הברחתי, כי ביום שהתחלת לדבר איתי דאגתי להבריח את הרכוש לא הברחת כלום.
דוד רותם: אם יש הידברויות, בכל מקרה תהיה הברחת רכוש.
יהודית קורן: לא תמיד, כעובדה, אדוני, עלה בידנו לעקל - - -
דוד רותם: מכיוון שאני כבר לא עורך דין אני לא יכול להפנות אותם לעורך דין טוב שיעזור להם להבריח את הרכוש...
יהודית קורן: אדוני היה הרי עורך דין והוא יודע שאחד השיקולים, אחד השאלות שנשאלות זה הדיון בבקשת עיקול זמני או בקשת צוו מניעה זמני מהם סכויי התביעה, הטענה המוכרת על ידי הנתבעים - אין סיכויים לתביעה כי לא קויים תנאי הדרישה.
יהודית קורן: מה זה לא קויים תנאי הדרישה, לא פנו אליך בדרישה שאתה תגיש תביעה נגד עצמך?
דוד רותם: את אומרת לי שהיו הידברויות אז התקיימה הדרישה.
מוטי ארד: אפשר להחריג בקשה באופן זמני למעמד צד אחד.
מוטי ארד: אם יש סיטואציה קיצונית שהרי זה לא קורה בכל תביעה ותביעות נגזרות עוד הרבה פחות שמישהו נדרש לבקשה במעמד צד אחד שיעשה את זה בלי פנייה ואז השופט יחליט אם הוא עומד בזה או לא.
מרים אילני: זאת הכוונה בפיסקה 2.
מוטי ארד: לא, זה לא זה.
מוטי ארד: פיסקה 2 היא מאוד כללית.
דוד רותם: מרים, סעיף 2 זה עוד תנאי שבהם אני יכול להגיש את התביעה הנגזרת בלי לפנות.
מרים אילני: ברור, לא, אבל הוא אומר אני מוכן רק לפיסקה 2.
מוטי ארד: זה צריך להיות ניסוח ספציפי צו זמני זה פותר לך את הבעיה.
עמיר ליכט: אני מבקש לתת איזו הערת רקע.
עמיר ליכט: ההסדר הנוכחי הוא אחד הכתמים היותר מכוערים בחוק החברות זו תקלה.
עמיר ליכט: תקלה חקיקתית שקרתה כשהחוק נחקק, לא שמו לב, ועכשיו צריך לתקן אותה, זה המצב, לא מחוקקים פה שום דבר חדש.
עמיר ליכט: זה המצב המשפטי גם באנגליה וגם בארצות הברית, יש לו שם, מצב שבו הדרישה שיש למקום לפנות לנושאי המשרה לאורגנים המוסמכים שיפעילו את הסמכות שלהם היא דרישה רלוונטית, זה בדיוק הדברים שאומר יושב ראש הוועדה.
עמיר ליכט: יש מצבים שבהם זה חסר תוחלת, וזה אפילו יכול להיות מזיק לאינטרס של החברה, לאינטרס של כלל החברה, ואז אומרים שהדרישה לדימנד גם בארצות הברית היא חסרת תוחלת, זה היה הדין אצלנו תחת הפקודה מכוח דין פסוק, פסק דין שהיה הגיוני ויצר קוהרנטיות גם עם שיטות אחרות.
עמיר ליכט: היתה תקלה כשהחוק נחקק ועכשיו באים לתקן אותה.
עמיר ליכט: אני לא רואה את הקושי, תמיד אם יש צד שני שרוצה להתווכח יילכו לבית משפט.
דוד רותם: השיטה האמריקאית עוד לא העמיסו על בתי המשפט את מה שהשיטה הישראלית העמיסה.
מרים אילני: בארצות זה דבר בשיגרה.
דוד רותם: כמה שופטים יש בארצות הברית.
שיראל גוטמן: זו כבר טענה אחרת.
דוד רותם: אני מדבר על העומס על בתי המשפט.
דוד רותם: המערכת הישראלית הטילה על בתי המשפט עומס שהוא בלתי אפשרי, אתם רוצים להעביר תביעות עד 50 אלף לרשמים, אתם רוצים לחייב בוררות חובה, הכל אצלכם הולך, לכן אמרתי כדאי שתתאמו בין החקיקות.
מרים אילני: התחום של התביעה הנגזרת זה תחום מאוד לא מפותח בישראל, ולכן אני לא חושבת שהעניין של העומס זה השיקול.
דוד רותם: שמעת קודם איך שאמרו פה, יש בית משפט כלכלי ידאגו לעומס, תאמיני לי.
מרים אילני: אני רוצה להתחבר למה שעמיר אמר, הפסיקה היום בגלל חוק החברות קובעת בחלק מהמקרים קבעו שלמרות מה שחוק החברות קובע שצריך דרישה במקרים מסויימים ברור שלא צריך, ולכן לא דרש את הדרישה - הפסיקה אחרי חוק החברות.
מרים אילני: ויש בתי משפט שאמרו, נכון שבמקרה הזה לא היה צריך להיות דרישה אבל המחוקק כבל אותי ולכן צריך לחזור אחורה לעניין הדרישה.
מרים אילני: לכן התיקון פה הוא תיקון כמו שעמיר אמר זה פשוט תקלה, אנחנו מתקנים את זה.
דוד רותם: תראו לי את הפסיקה שאמרה שלמרות שהמחוקק אמר אנחנו פוסקים אחרת, זה פסיקה - - -
עמיר ליכט: יש פסיקה של המחוזי.
מרים אילני: פסיקה מחוזית.
מרים אילני: יש בדברי ההסבר.
עמיר ליכט: זה בדיוק הקושי, הדוקטרינה של Demend Putility היא כל כך נחוצה שבתי המשפט מצאו את עצמם נאלצים לחזור לדין הישן שלפני החוק למרות לשון החוק.
מוטי ארד: מה כל כך קשה לפנות אלא אם יש נזק בלתי הפיך.
עמיר ליכט: זה בדיוק העניין.
עמיר ליכט: אבל אין לך בסיס סטטוטורי.
מוטי ארד: לא, יהיה בסיס סטטוטורי - - -     	למנוע מחברה אפשרות להגיב לדרישה לתביעה נגזרת שזה בפירוש בניגוד למסך התאגדות.
עמיר ליכט: אבל אין מקום שיש בו מצב של תביעה נגזרת שמכיר בדוקטרינה של תביעה נגזרת והיא לא הולכת קומפלט עם Demend Putility גם אצלנו, וזה עד כדי כך חזק ששופטים מצאו עצמם נאלצים להגיע לזה למרות החוק, צריך לגהץ את זה, זו תקלה שצריך לתקן אותה.
אייל דותן: נבחין בין אותם מקרים שבהם יש באמת נזק בלתי הפיך.
עמיר ליכט: ברור, אחרת בית משפט לא יתן את זה.
אייל דותן: הסעיף הראשון שאתה בא ואתה אומר שהוא חושב שאולי יש ניגוד עניינים, מה קרה?
אייל דותן: אז הוא כתב מכתב וקיבל תשובה חזרה, אז מקסימום - - -
עמיר ליכט: אם יש טענה של שימוש לרעה בדוקטרינה, אם יש טענה של שימוש לרעה בתביעה נגזרת, אז תחטיף לתובע הנגזר שמתיימר לייצג זה מה שאתה אומר.
אייל דותן: גם לא הליך סרק, אני רוצה להניח שהתובע - - - אבל לפעמים אין לו את כל המידע.
יהודית קורן: אז בגלל זה יש לך את הליך האישור.
אייל דותן: בפרקטיקה אני אומר, כי אנחנו עורכי דין פרקטיים, אנחנו רואים הרבה פעמים שפונים במכתב, החברה עונה, גם מידע נוסף שאותו תובע פוטנציאלי לא ידע והוא מסיר את הדרישה.
אייל דותן: אם יש סיכוי מבחינת יעילות שאותו תובע לא יפנה לבית משפט ויקל על העומס בבתי משפט, אני מסכים שבאותם מקרים שבהם יש נזק בלתי הפיך - - -
שיראל גוטמן: אבל ברור שהחיים יגרמו בדיוק לזה.
שיראל גוטמן: אבל זה מה שיהיה בחיים כי התובע גם הוא רוצה להיות יעיל הוא יגיע לבית המשפט רק כשהוא חושב שאתה לא תשלח לו את המכתב, ולכן מן הסתם - - -
דוד רותם: אנחנו תמיד בעד פשרות, אנחנו יודעים שבישיבה הראשונה אי אפשר לעשות את הפשרה, כי בישיבה הראשונה אתה יודע כל אחד נאחז -  אנחנו נעבור על הפסיקה, נראה מי קבע כך ומי קבע אחרת, בישיבה הבאה נחליט.
יהודית קורן: צריך לתקן מרוב למחצית, כי כדי לקבל החלטה פוזיטיבית על הגשת תביעה, אתה צריך יותר ממחצית.
יוסף גרוס: יהודית, אדם רואה את חברו ברחוב, הולך לצד השני, אומרים לו מה קרה?
יוסף גרוס: אומר אתה קשור בגניבה קראתי בעיתון, אומר, אני קשור לגניבה?
יוסף גרוס: גנבו אצלי, אתה גנבת גנבו אצלך, אתה קשור לגניבה.
יוסף גרוס: קיים חשש סביר אצל מי קיים החשש הסביר?
יוסף גרוס: אצל התובע, אז הוא יגיש את התביעה בלי לשאול את אף אחד.
מרים אילני: הוא לוקח סיכון שיגידו לו.
יוסף גרוס: ברגע שיש תביעה, חזקה שכנראה יש משהו לא בסדר.
יוסף גרוס: אז למה לקבל בהפתעה בבוקר בקריאת העיתון שיש תביעה במקום שתהיה פניה?
דוד רותם: בוא נאמר כך, אתה תקבל את זה רק דרך העיתון.
יוסף גרוס: לכן תתפשרו תוותרו על שניים, ותאשרו את אחד.
דנה נויפלד: כמו הצעות חוק.
יוסף גרוס: ההצעה לוותר על סעיף קטן 2 ולהשאיר רק את 1, לא כשקיים חשש סביר.
מרים אילני: פרופ' גרוס, פיסקה 2 נועדה למנוע הברחת נכסים, זו פיסקה מאוד חשובה.
עמיר ליכט: או סגירה של עיסקאות.
יוסף גרוס: אפשר להגיש היום תביעה לעיקול 7 ימים לפני הגשת התביעה.
יוסף גרוס: הרי תמיד עושים כך גם בתביעה אזרחית, אני לא חייב להגיש תביעה.
עמיר ליכט: אני רוצה לחדד את הנקודה.
עמיר ליכט: בסך הכל הסעיף הזה מתייחס בצורה שאפשר לנסח אותה כלא נעימה לנושא המשרה בחברה, כביכול לא סומכים עליה, כביכול מעדיפים לא לדבר איתם יפה וביישוב הדעת וליישב את העניינים כמו אנשים מבוגרים בעיקר אנשי עסקים, אבל זו בדיוק המטרה שלשמה נולדה הדוקטרינה.
עמיר ליכט: כאשר יש חשש שיעשו צעדים מהירים שהם בלתי הפיכים, כמו סגירת עיסקה, כמו העברת קניין, לאו דווקא העברת נכסים, הדוקטרינה הזאת פעילה בארצות הברית גם במצבים של הצעות רכש, ומיזוגים גדולים, זה לא דווקא לעניינים מכולתניקים קטנים, זה הכרחי בדיוק למצבים שמוגדרים בסעיף כשאין ברירה, ובית המשפט רואה את הדברים האלה.
אייל דותן: כשאתה מקים בחברה ועדת משנה עם - - -
עמיר ליכט: אתה רוצה להוסיף סעיף משנה לסעיף משנה?
אייל דותן: אני רק אומר תבחינו בין סעיף 1 לסעיף 2. בארצות הברית ההלכה היא, שאם יש ניגוד עניינים אותם דירקטורים לא משתתפים, אתה מקים ועדת משנה, ועדת המשנה מורכבת רק מדירקטורים שלא קשורים, והתביעה לא מוגשת נגדם.
עמיר ליכט: זה כתוב פה.
עמיר ליכט: אם באמת אתה מצליח באורגן המוסמך להשיג רוב נקי אתה מסודר, הסעיף הזה מצויין.
אייל דותן: חייב פוטנציאלי כבר לא פנה אליי, הוא כבר הניח שיש - - -
עמיר ליכט: אז הוא יחטוף הוצאות, אז מה הבעיה?
עמיר ליכט: מה הסיפור?
אלעזר שטרן: כשעוסקים בתביעה נגזרת, אנחנו מציעים גם לתקן את הסעיף שלא יאפשר לכל בעל מנייה אחת להגיש תביעה, אלא אם כן יש לפחות מינימום אחוז, שני אחוז, שלושה אחוז מכלל המניות בידו.
אלעזר שטרן: תביעה נגזרת, אני לא מדבר על חברה פרטית אני מדבר על חברה ציבורית כרגע, עלולה לגרום נזק כבד לחברה ולבעלי המניות, בסך הכל לבעלי המניות, במיוחד אם התברר אחר כך שאין ממש בתביעה, או שהיא נעשית משיקולים זרים או פסולים.
אלעזר שטרן: לכן צריך להגיד לפחות אנחנו רוצים 2%, 3% כשמינימום הוא מחזיק מכלל מניות - - -
מרים אילני: מרוב שיש הצפה של תובנות - - -
אלעזר שטרן: לא מרוב שיש הצפה, אבל כדי שתביעה נגזרת לא רק אדם אחד שיש לו מניה אחת הוא אלפית האחוז.
דוד רותם: התביעות הנגזרות האלה הן תביעות חשובות או שהן תביעות סרק?
דוד רותם: ובדרך כלל הן מתקבלות או שיש פשרה?
אלעזר שטרן: לא יודע לא רוצה להגיד.
יהודית קורן: יש מעט מאוד, והמגמה היא לעודד אותם.
דוד רותם: המגמה לעודד אותם, הבנתי, אני אדבר היום עם השר נאמן שיגיד לי שיש לו מגמה לעודד תביעות בבתי משפט.
מרים אילני: תביעות נגזרות.
דוד רותם: אם הוא יגיד לי את זה, אני מאשר את הסעיף כמות שהוא.
מרים אילני: אדוני, צריך להבחין בין תביעות נגזרות לתביעות אחרות.
דוד רותם: בוקר טוב, אני פותח את הישיבה שתדון בהצעת חוק הגנת הפרטיות, תיקון 11, של חבר הכנסת אורי מקלב וגפני.
דוד רותם: לפני שנגיע לחוק, אני רוצה לציין אירוע שקרה אתמול שהוא אירוע יוצא דופן וחד פעמי, אני מקווה, במערכת המשפט בישראל.
דוד רותם: אתמול קיבלנו בצער הודעה על התאבדותו של שופט בשל עומס רב המוטל על שופטי בית המשפט.
דוד רותם: הצורך לחזק את מערכת המשפט הוא דבר שידוע לכולם, ולצערי הרב, איש לא נוקט אצבע.
דוד רותם: ועדת החוקה תקיים ביום שני דיון מיוחד בנושא התאבדותו של השופט בן עטר, בנושא העומס המוטל על מערכת המשפט.
דוד רותם: לדיון הוזמנו נשיאת בית המשפט העליון, מנהל בתי המשפט, שר המשפטים, שר האוצר, נציגי האוצר, נציגי השופטים.
דוד רותם: לא יעלה על הדעת שאנחנו נבקש משופטים לעשות את עבודתם בלי שאנחנו נותנים להם את הכלים המתאימים ונביא בסופו של עניין לכך ששופטים ייאלצו לקחת את חייהם בידם כדי לא לפסוק דין שאינו אמת או בגלל העומס.
דוד רותם: אנחנו מביעים את צערנו על האירוע, אנחנו מביעים תנחומים למשפחה, ואנחנו מתחייבים לחזק את מערכת בתי המשפט באופן כזה שהשופטים יקבלו תנאים הוגנים, אפשרות הוגנת ויפסקו דין אמת בין אדם לחברו.
דוד רותם: גברתי היועצת המשפטית נא להתחיל לקרוא את החוק.
נעמה מנחמי: אנחנו בהצעת חוק הגנת הפרטיות שעוסקת בצילום של אנשים שנפגעו.
נעמה מנחמי: אתחיל לקרוא.
נעמה מנחמי: הצעה שהיא לדיון כאן היום זה  סעיף נוסף למקרה שאין לאותו אדם משפחה כמפורט, כפי שציינו עד עכשיו, הצעת הסעיף היא – לא היו לנפטר קרובי משפחה המנויים בפיסקה 3 ובית המשפט אישר את הפרסום.
נעמה מנחמי: כלומר, מקום שאין בני משפחה שיכולים לאשר פרסום בית המשפט  יוכל לאשר את זה.
נעמה מנחמי: סעיף ג שהוצע על ידי הממשלה להסירו - - -
דוד רותם: סליחה, על ידי מי זה הוצע?
דוד רותם: הסעיף הזה הוסף על ידי הממשלה בוועדת השרים לענייני חקיקה, הממשלה לא יכולה להציע שום הצעה שנוגדת את החלטת ועדת השרים.
נעמה מנחמי: בכל מקרה אני אקרא אותו.
נעמה מנחמי: בתובנה כאמור בסעיף קטן (ב) רשאי בית המשפט לתת צו כאמור בפיסקאות 1-4 שבסעיף 29א בלבד.
נעמה מנחמי: נוכח בית המשפט כי דבר הגשת התובנה הובא לידיעתם של כל בני המשפחה המנויים בסעיף קטן (ב) רשאי הוא לפסוק גם פיצויים.
נעמה מנחמי: זוהי הצעת החוק.
שלמה מולה: תודה רבה אדוני היושב ראש, אני רוצה להתחיל מהסוף, אנחנו בסיעת קדימה, כעיקרון, אנחנו תומכים בחוק, אבל החוק כנראה כפי שמוצע יש עליו איזושהי קיצוניות יתר, לכן אנחנו מבקשים גם מציעים בדיון שהתקיים, למצוא את האיזון הנכון בין הזכות של הציבור לדעת לבין הפרטיות של האדם.
שלמה מולה: לכן הניסוחים המוצעים כאן יש בהן איזשהן בעייתיות מסויימת.
שלמה מולה: אני מתקשה למשל לקבוע כאשר מדברים למשל על סעיף 2-3 – "התקבלה הסכמה לנפגע כאמור", זאת אומרת האם הכוונה היא כמו כרטיס אד"י, שהאדם שפעם יבוא ויגיד, אם יקרה לי כך וכך, אז הוא יפקיד כרטיס כזה, למי?
שלמה מולה: לאיזה תקשורת?
שלמה מולה: לכן אני מתקשה לראות כיצד אפשר בכלל להבטיח.
שלמה מולה: מה, כל אדם שמתהלך ברחוב הוא למעשה יכול לחשוב שאי  פעם הוא עלול להיפגע?
שלמה מולה: דבר שני במדינה דמוקרטית, במסגרת ובמקום שבו יש חופש העיתונות, חופש המידע - אני חושב שאנחנו מאוד צריכים להיות זהירים כדי שלא נחזור למדינות שבהן חופש הביטוי וחופש המידע הוא לא הדבר החשוב ביותר.
שלמה מולה: לכן אני בא ואומר, התקשורת או המפרסמים יצטרכו באמת אולי להיות קשובים לרחשי הציבור, אולי לפרסומים שעלולים לבזות את האדם.
שלמה מולה: אני משתמש במושג ביזוי – כאן במסגרת הקוד האתי של העיתונות ולא בטוח שזה בחקיקה, ולכן אני חושב שאם בכל זאת המחוקק יצטרך לקיים חקיקה על המילה ביזוי, להגדיר מה זה ביזוי של האדם, או גופה וכן הלאה, יכול להיות שעל זה אולי צריך לקיים דיון.
שלמה מולה: בעוונותיי, אני הייתי רוצה שהתקשורת תיקח את האחריות, תקבע קודים אתיים מאוד ברורים ולא שבית המחוקקים יצטרך לחוקק.
שלמה מולה: אני באמת זוכר בתקופה שלא הייתי חבר כנסת, שאנחנו ראינו פרסומים של גופות, ברוך השם, אנחנו היום במצב ביטחוני הרבה יותר טוב, בתקופה שבה היו פיגועים של האוטובוסים.
שלמה מולה: נכון, לא כל הציבור היה רוצה לראות גופה מרוסקת על אוטובוס, ואיך מושכים אותה, הדברים האלה בהחלט כן.
שלמה מולה: אבל אני חושב שבהצעת החוק הזאת הלכנו מאוד רחוק, זה מאוד רחב מדי.
שלמה מולה: הייתי רוצה דווקא לפנות לרב מקלב, למתן את ההצעות כי במקום שבו אנחנו יותר נתערב לתקשורת, יכול להיות שאנחנו נפסיד בסוף.
דוד רותם: רבותיי, לפני שאשאל את חבר הכנסת שלמה מולה, מה אתם רוצים למתן, ושתסבירו לי מה הקשר בין צילום שלי כשאני נפצעתי בפיגוע לבין דמוקרטיה, או לבין זכות הציבור לדעת, האם לי אין זכות גם שלא יפרסמו את התמונה שלי כשאני במצב לא נוח.
דוד רותם: אני רוצה להקריא לכם מכתב שקיבלתי מתושב מדינת ישראל.
דוד רותם: דיברתי איתו והוא הסכים שאני אקריא את מכתבו עם כל הפרטים שהוא מציין בהם.
דוד רותם: וכך הוא כותב: "שמי איתן, בן 32 מחולון, אני אחיה של - - שנרצחה בפיגוע ירי במועדון הבר-נוער בתל אביב.
דוד רותם: אני רוצה לספר לכם קצת על הפיגוע האישי הנוסף שהתקשורת העבירה אותנו ומדי פעם עדיין מעבירה.
דוד רותם: לאחר הרצח, עוד כשאחותי שוכבת בזירה וחוקרי מז"פ מצלמים ובוחנים את הזירה, הגיע לו בחור עלוב נפש עם מצלמה וצילם את אחותי כשהיא אפילו לא מכוסה.
דוד רותם: מאותו רגע כל התקשורת כולה החליטה לעשות מהתמונה הזאת - - - חלק פרסמו את התמונה הזאת ללא שום צינזור, חלק צינזרו רק את הפנים, בידיעה שבני המשפחה לא יזהו את בגדי אחותי, או יותר פשוט, בפיגוע נרצחו שני אנשים – גבר ואשה, כל אדם עם זוג עיניים רואות מזהה אשה בבירור, אשה בתמונה.
דוד רותם: חלק צינזרו את כל הגופה, אבל צינזור קליל שצינזור מאפשר לזהות ללא כל בעיה.
דוד רותם: כמו שכולם יודעים, הרוצח לא נתפס עד היום, ומדי פעם צצה לה איזה התפתחות בחקירה, ואיתה גם הכתב שמחליט לנצל את הרגע ולפרסם שוב את התמונה.
דוד רותם: מבלי לחשוב מה זה יכול לגרום לבני משפחה ולאנשים נוספים קרובים שמחליטים להדליק מחשב ורואים פתאום כותרת - התפתחות בחקירת הבר-נוער, לוחצים על הלינק, והופ רואים את התמונה.
דוד רותם: קשה לי לתאר לכם מה זה עושה באותו רגע, אני מקווה שאתם מבינים לבד, כל זה בשביל טיפת רייטיניג, בשביל בשר תצלומי שיהיה בכתבה, מבלי להתחשב ברגשות המשפחה.
דוד רותם: אני מקווה שאני לא רושם את המייל הזה מאוחר מדי ושתציגו את הפן האישי שלי בחוק שאתם מנסים להעביר".
דוד רותם: רבותיי, זה מה שמרגיש הציבור, אפשר לסמוך על התקשורת.
נחמן שי: מצד אחד הוא לא בהכרח מה שמרגיש הציבור, אפשר להביא גם מכתבים אחרים, עם כל הכבוד אני מכבד כל מכתב, אבל עוד לא שמעתי שיש דובר אחד לכל הציבור.
דוד רותם: אבל זה מעניין שאני לא קיבלתי אף מכתב של מישהו שאומר - אני רוצה לקבל צילומים של בני משפחתי כשהם ערומים בפיגוע.
אורי מקלב: נכון שהציבור אוהב להציץ ולראות בתמונות וחלקם, הוא רואה את זה ואחרי זה הוא מזדעזע, הוא אומר זה לא בסדר, אבל אלה שנפגעים זה כן הציבור שמדבר.
אורי מקלב: מספיק מקרה אחד, לא צריך אח של אחות שנרצחה, לא צריך עוד תוספת של הציבור, זה לא מספיק מזעזע?
אורי מקלב: אני אקריא עוד כמה מכתבים כאלה?
שלמה מולה: השאלה מה הציבור מרוויח מבחינת מתן המידע, האינפורמציה.
דוד רותם: רבותיי, יש תחושות גם לאנשים בודדים, ואנחנו לא צריכים לקשור את זה, זה לא קשור לא לדמוקרטיה ולא קשור לחופש הביטוי.
דוד רותם: גם לאדם שנפגע יש זכויות וצריך להגן על הזכויות שלו.
דוד רותם: העובדה שמישהו בוחר למכור עיתונים למהדורות חדשות באיזשהו ערוץ ולנצל את הגוף שלי או את הפגיעה שלי - -
שלמה מולה: האמת, עדיף לקנות עיתון מאשר לקבל עיתון בחינם.
דוד רותם: נדמה לי שאני חתום על החוק נגד העיתון הזה ולא אתה.
דוד רותם: הייתי רוצה, חבר הכנסת מולה, אם אתה יכול לפני שאתה הולך להגיד לנו מה קיצוני אצלך מדי ומה היית רוצה לאזן.
שלמה מולה: אני אענה לך אחרי חברת הכנסת שלי.
דוד רותם: למה אחרי שלי - שלי לא רוצה לאזן, היא בכלל מתנגדת לחוק.
אורי מקלב: אני דווקא הראיתי לחבר הכנסת מולה תמונה שהתפרסמה לפני כחודש בעיתון דווקא בזמן פיגועים - בעל שרצח את אשתו שהיא אמא לשבעה ילדים.
אורי מקלב: זו תמונה שפורסמה בעיתון לא בצורה מכובדת לנרצחת בכלל ולא לילדים שיראו את זה, אבל זו תמונה, למשל, שהחוק לא יאסור, שבאופן מעשי לא כתוב השם שלה וגם לא מזהים אותה, אבל הדבר הזה נמצא גם בזמן שיש פיגועים, גם בזמן שלא נמצאים פיגועים, זה יכול להיות עוד מקרה רצח, ועוד תאונות דרכים קשות, כפי שיש כאן תמונה של בחור שמתבוסס בדמו מתחת לגשר בעתלית לאחר שנהג רצח אותו בויכוח.
אורי מקלב: אבל יחד עם זאת, גם התמונה הזאת וגם התמונה הזאת שהן מספיק מזעזעות, הן לא אסורות לפי החוק הזה בגלל שאי אפשר כרגע, או שלא ממש רואים את הפנים, כך שזה לא סוגר ולא נותן שום תמונה לעשות, ורוב העיתונאים היום באמת שומעים על זה.
אורי מקלב: מה שקורה הוא שבמיוחד היום, בגלל האינטרנט, בגלל עוד כל מיני אתרים שנפתחים, שם מראים ללא שום מגבלה וללא כל צנזור כפי שהיה פיגוע בכרמל, עד שהמשטרה נאלצה בגלל שמפקדת המשטרה היתה שם בתמונה - המשטרה עצמה הורידה מהאתרים את התמונות המזעזעות האלה.
דוד רותם: חברת הכנסת שלי, בבקשה.
שלי יחימוביץ': אדוני היושב ראש, אני אפתח ואומר שאני מאוד מזדהה עם רוח החוק ועם הערכים שעומדים מאחוריו והרצון לשמור על צינעת הפרט.
שלי יחימוביץ': אני מזדהה עם התוכן של החוק, אני מתנגדת לחקיקה של הערכים האלה.
שלי יחימוביץ': במיוחד קל לי לומר את זה, בגלל שאתה יודע חבר הכנסת מקלב שאתה ומשה גפני מחברי הכנסת – אני יודעת שהציבור לא יודע את זה, אבל מחברי הכנסת שיש לי איתם שותפות דרך מאוד עמוקה, ובדרך כלל אנחנו רואים את הדברים עין בעין מבחינה מוסרית.
שלי יחימוביץ': אני ארשה לעצמי לומר שב-80% מהדברים שעולים על סדר היום, אנחנו באמת רואים את הדברים עין בעין באופן מאוד עמוק, וגם משתפים פעולה.
שלי יחימוביץ': כאן גם אני מזדהה לחלוטין – אני מזדהה עם המכתב שנשלח, אני מזדהה עם תוכן החוק, דבר כזה לא יכול להיות בחקיקה, אסביר למה.
שלי יחימוביץ': אנחנו חברה שחובה יחד טראומות לאומיות וארועים מכוננים לאומיים באופן כזה שנצרב בתודעה והוא יוצק תוכן לתוך האתוס שלנו כחברה.
שלי יחימוביץ': חלק גדול מהחיים כאן במדינת ישראל מתועדים על ידי תמונות סימבוליות ורגעים מכוננים שנצרבו בתודה והצטרפו לתוך הארסנל של הדברים שאנחנו מאמינים בהם, מוכנים להילחם בשבילם, מוכנים לשלוח את הילדים שלנו לצבא, מוכנים לעשות הרבה מאוד דברים, מוכנים לחיות כאן בכל סיטואציה שהיא, אוהבים את המדינה, כל זה מלווה ונשען על הסיפור מעשה הקמתה ותחייתה ואורך חייה של מדינת ישראל.
שלי יחימוביץ': הדברים האלה מתועדים בצילומים, ברגע שאתה מנתק את הכיסוי התקשורתי מהארועים עצמם, אתה בעצם גודע את אותו חבל טבור שמזין את הידע של הציבור ואת התחושות שהוא יכול לגבש כלפי דברים שהוא רואה.
שלי יחימוביץ': כל כך הרבה דברים קורים שראויים לתיעוד ואם החוק הזה יעבור הם פשוט לא יתועדו.
שלי יחימוביץ': חלק גדול מהתקשורת היום חיה בשידור חי.
שלי יחימוביץ': ברגע שיש אסון, הערוצים נפתחים, גם ערוצי האינטרנט, ערוצי הטלוויזיה, ערוצי הרדיו שלא משדרים תמונות, אבל התמונות זורמות כל הזמן בשידור חי.
שלי יחימוביץ': הדבר הזה, אתם אומרים שיש מכתב כזה או מכתב אחר.
שלי יחימוביץ': נניח אנחנו מדברים על רצונו של הציבור, הציבור רוצה לראות את זה, הציבור רוצה לחוש חלק מהארועים האלה, הוא רוצה חלק באמצעות המדיום הטלוויזיוני, לא יעזור כלום.
שלי יחימוביץ': אנחנו יכולים להגיד שזה לא בסדר, ושאי אפשר שברגע אסון כל עם ישראל התכנס סביב מכשיר הטלוויזיה וירצה לראות בשידור חי את הדברים, אבל זאת המציאות.
שלי יחימוביץ': השידור בישראל הוא מאוד איכפתי, הוא מאוד סולידרי, הוא מאוד מתעניין באקטואליה, והוא רוצה לראות את הדברים.
שלי יחימוביץ': ברגע שאתה אוסר הזרמת חומרים בשידור חי, אתה בעצם לחלוטין לא מאפשר כיסוי של אירוע.
שלי יחימוביץ': אגב, גם בדיליי, גם אם אתה משדר את הדברים, חצי שעה אחרי או אפילו חמש דקות אחרי, ברגע שאתה צריך לכסות – כלומר, למשל כשאתה מצלם פיגוע המוני, ויש אמבולנסים ופצועים מובלים, אין לך אפשרות בכלל לשדר את הצילום של הארוע הזה, לעולם אם אתה תחיל את החוק הזה, אתה פשוט הופך את זה לבלתי אפשרי בפועל מבחינת הריאליות.