GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אריק בכר: אם אנחנו מסתכלים מה מתרחש במרחב האוניברסאלי של העיתונות ולאור הארועים בקהיר, מה שקורה פה בעצם שהחוק המוצע הזה אם התקבל, הוא יעניש דווקא את העיתונות האחראית שעוד נותרה, משום שכל האחרים כמו אותם אנשים שצילמו באמצעות טלפונים את המשטרה המצרית מחסלת מפגינים, הם יישארו מחוץ לפיקוח הזה.
אריק בכר: מועצת העיתונות עושה כמיטב יכולתה למנוע עוולות מהסוג הזה.
אריק בכר: הוזכר אסון השייטת בלבנון שהיה הרבה לפני עשור.
אריק בכר: הייתי באותה תקופה עורך חדשות החוץ של מעריב, אני קלטתי את התמונות הגולמיות שהביאו בתוך שעה לאחר הארוע הקשה הזה.
אריק בכר: התמונות היו זוועתיות אפילו לעיתונאי מנוסה כמוני, לא עלה בדעתו של אף אחד לפרסם אותם.
אריק בכר: אני זוכר שאת חלקם פשוט קרענו.
נחמן שי: אבל מה קרה, הם הופצו אחר כך.
אריק בכר: באינטרנט על ידי החיזבאללה.
אריק בכר: הוא לא חבר במועצת העיתונות החיזבאללה לצערי.
אריק בכר: כל האווירה פה היא אווירה של רטרו.
אריק בכר: רבותיי, אתם מנסים לחוקק לעולם שאינו קיים יותר.
אריק בכר: זה נסיון לחוקק לעולם שאינו קיים יותר, וזה לא יעיל, בלי כל קשר אם זה ראוי להיות מחוקק או לא.
אריק בכר: אתמול הייתי בכנס הרצליה, היה דיון די ארוך בהשתתפות דובר צה"ל ומומחי תקשורת אחרים, על לאן אנחנו הולכים.
שלי יחימוביץ': אתה שילמת על הזכות לדבר, כי פוליטיקאים שילמו עבור הזכות לדבר בכנס הרצליה.
אריק בכר: הזכות לדבר כאן, גברתי?
שלי יחימוביץ': לא, חלילה, בכנס הרצליה.
שלי יחימוביץ': פה כולם מדברים חינם זה היתרון של הכנסת.
אריק בכר: לא ביקשתי רשות דיבור כי ידעתי שזה כרוך בכל מיני דברים.
אורי אורבך: אני כמעט דיברתי שם, אבל היה חסר לי איזה שקל או לירה.
אריק בכר: בכל אופן, היה שם די ברור, דובר צה"ל הסביר את הקשיים וגם מומחים אחרים, הקשיים לפקח על הדבר הזה.
אריק בכר: אתם לא תוכלו באמצעות החקיקה הזאת באמת למנוע את הנזק שגורמים אנשים שרוצים לגרום נזק.
אריק בכר: עיתונים כמו "הארץ" כמו חדשות ערוץ 2, אני יודע את זה עושים אנחנו מטפלים בתלונות.
אריק בכר: מה שקורה בכלל, כדאי שתדעו, אנחנו בשיתוף איגוד האינטרנט, מועצת העיתונות, אנחנו מנסים לאמץ את הגישה שהולכת ומתפתחת בעיתונות העולמית בכלל.
אריק בכר: מנגנון שנודע בשם – "הודה והסר".
אריק בכר: מי שיש לו בעיה עם תוכן שהוא מעלה התקשר לגורם ויבקש להסיר, וברוב המקרים גופים אחראים יילכו עם זה.
אריק בכר: החוק כפי שאתם מציעים אותו, שוב יביא אותנו למצב שבו מדד חופש העיתונות העולמית של השנה הבאה אנחנו נחטוף סתירה ואז כולנו נבוא ונתלונן למה.
אריק בכר: תודה רבה.
עמוס שוקן: אני חושב כשבאים לחוקק חקיקה כזאת צריך להביא בחשבון שבישראל אין חוקי יסוד או חוקה שמגינה על חופש הביטוי, וזה מצער שאין.
עמוס שוקן: לכן צריך להיזהר זהירות רבה כשבאים לחוקק בנושאים שקשורים לחוק חופש הביטוי.
עמוס שוקן: אני חושב שהתקשורת בין אם אוהבים אותה ובין אם לא, בנושאים האלה מתנהגת באחריות, ואני חושב שיושב ראש הוועדה קיבל תשובה ממזכ"ל מועצת העיתונות לגבי המכתב שהוא הקריא, שכאשר מתעוררת בעיה כזאת ואמצעי התקשורת היום מספרם למעשה הוא אין סופי, הפתרון שלה בוודאי בתקשורת משמעותית, והתקשורת המשמעותית היא לאו דווקא העיתונות שאנחנו מכירים, אלא בוודאי מספר גדול מאוד של אתרי אינטרנט שיש להם צפייה.
עמוס שוקן: יש אמצעי להעברת תקשורת שבעצם כל אדם היום הוא מוצא לאור של עיתון, וגם אין לזה חשיפה גדולה לתקשורת שאותו אדם מנהל בדרך כלל, הבעיה שהחוק הזה מנסה להסדיר למעשה מוסדרת גם על ידי הכללים של מועצת העיתונות, וגם על ידי ההתנהגות והקלות בעצם שאפשר להשיג תיקון למשל לדבר כזה כמו שהבחור הזה כתב וכפי שסיפר מזכיר מועצת העיתונות, זה גם בא על תיקונו.
עמוס שוקן: כשזה המצב, אני חושב שצריך מאוד להיזהר בחוק.
עמוס שוקן: לכנסת יש מרכז מידע, ואנחנו לא ראינו שמרכז המידע הביא דוגמאות מזעזעות של עבירות ושל פגיעות כתוצאה מהפעולה של התקשורת, הוא לא עשה את זה מפני שאני חושב שאין.
עמוס שוקן: הקלות להעביר הצעת חוק מכנסת קודמת לכנסת הבאה אני מבין אותה, אבל בכל זאת, בסופו של דבר, צריך להסתכל על המציאות בשטח ללמוד - התקשורת בדרך כלל מגיעה להצעות חוק כשהן מוגשות מבלי שאף אחד בדק את המצב העובדתי בשטח.
דוד רותם: התקשורת מגיעה כשזה נוגע אליה.
עמוס שוקן: נכון, אבל כאשר באה הצעת חוק, הרי הדעת - - -
שלי יחימוביץ': זה לגיטימי, תמיד מגיעים הציבורים כשהצעות החוק שלנו נוגעות אליהן.
דוד רותם: מה יכולתי לעשות, רק לא יכולתי להביא את הגופות שפורסמו.
שלי יחימוביץ': כן, אבל אנחנו מייצגים את הציבור כולו.
עמוס שוקן: זה לא, האם באמת יש בעיה ומה מידתה, איך הטיפול בה, אם היו נעשים אין צורך בחוק הזה, מצד אחד, לא צריך להירתע בנושאים של חופש הביטוי.
דוד רותם: למי יש חופש רק לתקשורת לאדם שנפגע אין
עמוס שוקן: ודאי שיש
דוד רותם: זה פגיעה בחופש הביטוי, ממילא אז לא פגיעה בחופש הביטוי
עמוס שוקן: זה לא שהתקיים דיון מקדים עם התקשורת.
עמוס שוקן: שנית, האם באמת יש בעיה ומה מידתה, איך הטיפול בה.
עמוס שוקן: אני חושב שכל הדברים האלה לא נעשו, ואילו הם היו נעשים, אז הייתם מגיעים למסקנה שאין צורך בחוק הזה מצד אחד, ומצד שני שמאוד צריך להירתע בנושאים של חופש ביטוי.
דוד רותם: אני רוצה להבין, למי יש חופש ביטוי רק לתקשורת?
דוד רותם: לאדם שנפגע אין זכויות?
עמוס שוקן: ודאי שיש.
דוד רותם: אז איזה פגיעה בחופש הביטוי, מה אתה לא תצלם תמונות שלי כשאני פצוע, זה פגיעה בחופש הביטוי?
דוד רותם: הרי אתם טוענים בכלל שאין בעיה כי אתם ממילא לא מפרסמים אז זה לא פגיעה בחופש הביטוי.
עמוס שוקן: אני ביקרתי בבניין הזה להיפגש עם חבר כנסת שהגיש הצעת חוק לאסור על פרסום צילומים של אנשי ציבור גם כשנמצאים במקומות פומביים בנסיבות פרטיות, אתה יודע, אז יש חוק, יש חוק אחר, אתה יכול להגיד זה פרטיות שלי, מה זה קשור לחופש הביטוי – בכל זאת, אני חושב שזה קשור לחופש הביטוי וגם הדבר הזה קשור לחופש הביטוי, וחופש הביטוי מתנהל גם לפי כללי אתיקה שאני לא חושב שתמצאו בבדיקה אמיתית ויסודית שכללי האתיקה האלה מופרים ברגל גסה.
עמוס שוקן: אני לא אומר שלא יכולה להיות הפרה כזאת אחרת, יש גם דרך לטפל בזה – בתלונה למועצת העיתונות, העיתונים לא אוהבים לקבל את התמונות האלה ולא אמצעי התקשורת האחרים.
עמוס שוקן: לכן, כאשר אנחנו מתנתקים מן המציאות, כשאנחנו מתנתקים ממה שקורה בשטח, קל מאוד להתלהם ולהגיד התקשורת שרוצה למכור.
עמוס שוקן: זה לא שהתקשורת רוצה למכור ואנחנו לא אומרים שחברי הכנסת שבאים לחוקק רק רוצים להיבחר, אבל יש דרך עבודה של התקשורת שאני חושב שלפני שבאים לחוקק כזה צריך לראות איך נראית המציאות בשטח ולא רק להיאחז בתיאוריה של הגנה על פרטיות ולדרוס בצורה כזאת את חופש הביטוי.
ליאת ברגמן: אני מצטרפת כמובן לכל מה שנאמר כאן ביחס לצורך בחוק, ובמיוחד למה שאמר עורך הדין חי ביחס לביזוי והשפלה.
ליאת ברגמן: נכון שזה יפער במטפל בזה סעיף 2(4) אבל אם ניתן יהיה להוסיף את הביזוי וההשפלה גם ביחס ל-(4)א, וגם ביחס לנפטר, זה כן יקל על המקרים שלא צריכים להגיע לבית המשפט.
ליאת ברגמן: הישיבה הזאת נפתחה בהתאבדותו של השופט אתמול.
ליאת ברגמן: העומס על בתי המשפט הוא לא משהו שיש להקל בו ראש.
ליאת ברגמן: החוק הזה הוא חוק ללא הוכחת נזק, אנשים ניגשים לבית המשפט איתו מאוד בקלות.
ליאת ברגמן: ולכן צריך גם לחשוב על מה יקרה לבתי המשפט בסופו של דבר כשאנשים יוכלו לתבוע בגין דברים שאינם מבזים ואינם משפילים.
ליאת ברגמן: לגבי פרטיותו של מת, אני שוב מסכימה עם עו"ד חי ביחס לצורך בדיון רוחבי יותר בפרטיותו של נפטר.
ליאת ברגמן: יש הצעות, כלומר, באנו לכאן עם הצעות אופרטיביות איך אפשר לתקן את זה כדי להפוך את זה לקצת יותר דומה לחוק איסור לשון הרע בצורה שתקל לפחות על הרחבת מעגל הניזוקים שהוא מעט בעייתי בנוסח הנוכחי של החוק.
ליאת ברגמן: דבר נוסף שצריך לשקול אותו ואני חושבת שאריק בכר הזכיר את זה, הוא העובדה שהאיסור הוא איסור אוניברסלי כלל עולמי, כלומר, מחר אי אפשר יהיה לפרסם תמונות של נפגע בחוץ לארץ.
אריק בכר: בקהיר.
ליאת ברגמן: צונאמי בצד השני של העולם, תהיה בעיה לפרסם את התמונות אלה על אף שכנראה שהאנשים האלה לא יגיעו ויתבעו זה  עדיין עבירה פלילית לפי החוק, זה הופך אנשים לחשופים לכתב אישום או לפחות אם יהיו ישראלים שם לתביעה, וזו בעיה שצריך לתת עליה את הדעת.
שמעון שיפר: אדוני, חברתי, גברתי, הגברת יחימוביץ, אחרי כל השנים האלה שאני בתקשורת, אני רוצה לומר שני דברים שלמדתי.
שמעון שיפר: האחד הוא שאם הקואליציה תרצה להעביר חוק, היא תוכל להעביר גם אם תגדיר מחדש כמעט כל דבר בעולם.
שמעון שיפר: העניין השני משהו לגבי התקשורת.
שמעון שיפר: אני מסכים עם כל מה שנאמר כאן, שאין להשאיר, ואני מקווה ששולחיי לא הצטערו ששלחו אותי, אין להשאיר את שיקול הדעת בידי התקשורת.
שמעון שיפר: ראיתי במשך חיי איך הדברים עובדים, זה נכון שבכל מערכת יש שיקול דעת כזה או אחר, אבל אתם כאן ברצון לחוקק, מייצגים בוודאי רצון אמיתי להגן על הפרט, להגן על ציבורים וזה יותר מלגיטימי, בגלל זה אתם נמצאים כאן, ואני בעניין הזה לא הייתי משאיר את זה רק בידי התקשורת, היא תחליט, כדאי בהחלט להציב בפניה גם כללי משחק שהמחוקק שאתם מייצגים את הציבור יעשו את זה.
שמעון שיפר: אבל אחרי שאמרתי את כל הדברים האלה, אני חושב שמה שבסופו של דבר אם תלכו על החוק הזה, זה באמת מה שאומרת חברת הכנסת יחימוביץ לקיים דיאלוג אמיתי עם נציגי התקשורת, לעמוד על הצרכים שלהם המיידיים מה קורה בשידור חי, כמעט בכל ערב במערכת של חדשות, ולהביא את כל הדברים האלה בחשבון כאשר מגיעים לחקיקה.
שמעון שיפר: הערה אחרונה שאני שומע הרבה מאנשי ציבור, שמעתי את זה גם הבוקר, עניין הרייטינג שהתקשורת עושה דברים למען רייטינג ולמכור עיתונים.
שמעון שיפר: התקשורת מפרסמת את מה שקורה בחיינו גם בזוועות האלה לא בגלל הרייטינג, זה לא מוכר עיתונים, לא בגלל זה אנשים צופים בטלוויזיה.
שמעון שיפר: אני מציע, באמת, אני מבקש מכם את הטיעון הזה תשמרו למקום אחר,  זה לא ראוי.
שמעון שיפר: אני לא חושב שעיתונים מוכרים, והם חושבים שהם ימכרו יותר עיתונים אם יראו גופות.
שמעון שיפר: אנשים שיושבים שם באמצעי התקשורת על פי היכרותי ארוכת השנים הם לא פחות בוכים ושותפים לצערה של האומה כאשר הדברים האלה מתרחשים.
שמעון שיפר: אנחנו לא מוכרים עיתונים, אני לא שידרתי בקול ישראל כדי שיאזינו לי כדי לתאר זוועות.
שמעון שיפר: הייתי חלק מאותה זוועה, אם אפשר, רק מזה תמנעו.
שמעון שיפר: תודה.
מירי רגב: תודה רבה.
מירי רגב: קודם כל אני חושבת שאין ספק שיש צורך בחוק שיגן על הציבור מפני חלק מהצלמים או חלק מכלי התקשורת.
מירי רגב: עם זאת, נחמן חברי ואני התנסינו בארועים במלחמות שידור חי, במשברים בשידור חי, בהסכמים עם הצנזורה שתיכף נדבר עליהם ואולי נלמד משהו מהם על העניין הזה שמחייבים דווקא אותנו להיות פתוחים ולהבין איך תקשורת עובד במציאות הזאת, אנחנו לא יכולים להתעלם מזה.
מירי רגב: אם התקשורת לא תצלם מישהו אחר יצלם, צלם ביתי יצלם ויעביר את זה לאינטרנט, אז מה נעשה?
מירי רגב: נלך ונוציא חוק על כל אחד במדינת ישראל שיש לו צלם ומעביר את זה דרך מצלמת הפלאפון שלו.
מירי רגב: הרי היום חוקי המשחק השתנו, פלאפון ואינטרנט שינו את כל חוקי המשחק התקשורתיים.
מירי רגב: לעתים גם יש לנו אינטרס שהתמונות האלה ייצא, זה חלק מההסברה שלנו כמדינת ישראל לראות מה קורה פה.
מירי רגב: לעתים אנחנו גם רוצים להראות את אותה מציאות קשה כדי לסייע לנו בהסברה.
מירי רגב: ולכן חוק הוא לא גמיש, חוק הוא חוק והוא מאוד חד משמעי וברור.
מירי רגב: בעניינים האלה צריך ללמוד דווקא מהסכם הצנזורה שמגנה על נושאים שקשורים לחיי אדם ובטחון המדינה, והצנזורה לא מוגנת בחוק, אלא מוגנת בהסכם אמיתי בין שר הביטחון לעורכי העיתונים.
מירי רגב: אני חושבת שאפשר להגיע למצב שבו אנחנו כמחוקקים נשב עם עורכי נציגי התקשורת על מנת להגיע איתם להסכמים ולקיים איתם דיון אמיתי בסוגיות האלה.
מירי רגב: חוק כזה בעיניי הוא חוק קשה מדיי שאנחנו גם כחברה לא נצליח לאכוף אותו, ואני מצטערת להגיש לך גברתי עורכת הדין, אני מצפה ממך שאת לא תבואי ותגידי – צריך לאמץ את החוק הזה בגלל הקושי של בתי המשפט, בתי המשפט הם לא מעניינים אותנו, אותנו מעניינים האזרחים.
מירי רגב: אותנו מעניינים האזרחים, ולא לבוא ולהגיד זה נראה משהו מאוד קר מנוכר זה טיעון שבוודאי לא ישכנע אותי.
מירי רגב: אותי מה שישכנע שאנחנו צריכים להגן על האזרח, אנחנו רוצים ליצור פה שיח אמיתי ודיאלוג אמיתי, המציאות של התקשורת השתנתה, היא כבר לא מציאות של עיתון אחד ורדיו אחד או טלוויזיה אחת, זו מציאות אחרת שמחייבת אותנו להתמודד מצד אחד עם חופש הביטוי, מצד שני עם הגנה על האזרח, מצד שלישי להימנע מלייצר חוקים שמחר בבוקר כל אזרח יכול לאכוף אותם באמצעות הפלאפון והאינטרנט ובסוף, מי שבסוף יפסיד מזה זה הציבור הרחב.
מירי רגב: לכן אני חושבת, כבוד היושב ראש, שמה שאנחנו צריכים לעשות זה לקיים דיון אמיתי בין המחוקקים לבין נציגי כלי התקשורת על מנת להגיע לאיזשהם הבנות, ואני יודעת גם כצנזורית צבאית ראשית שהם מכבדים הבנות, ומול הבנות כאלה צריך לראות איך זה מתנהל ולראות אם זה לא מתנהל שלוש, ארבע או חמש שנים, בוא נתכנס שוב ונראה כיצד אנחנו מטפלים בעניין הזה.
דוד רותם: זה לא הצעת חוק שלך?
מירי רגב: לא, אז מה?
דוד רותם: אני רוצה לומר לך דבר אחד, את אמרת פה הערה לא במקומה ולא מקובלת עליי, אנחנו בהחלט צריכים לדאוג למערכת המשפט ולבתי המשפט.
מירי רגב: לא, התכוונתי למשהו אחר כאן בהקשר של מה שהיא אמרה.
מירי רגב: היא אמרה בדברי הפתיחה משהו - -
דוד רותם: אני שמעתי את מה שהיא אמרה, ואני רוצה לומר לך למרות שאני תומך בחוק הזה, ואני אמשיך לתמוך בחוק הזה, על מערכת בתי המשפט אנחנו צריכים - - -
מירי רגב: בוא נעשה דיון בנפרד.
דוד רותם: ביום שני הקרוב אם את רוצה.
אורי מקלב: חברת הכנסת מירי לא הייתה בתחילת דבריך שאתה הספדת את השופט בן-עטר שהוא התאבד בגלל הלחץ של בתי המשפט.
מירי רגב: אני חושבת שאני צרכנית תקשורת כל אזרח במדינת ישראל, שמעתי זאת.
דוד רותם: אני לא צרכן תקשורת, תאמיני לי, אני לא קורא תקשורת.
מירי רגב: זו גם בעיה, לעסוק בתקשורת בלי לקרוא בתקשורת זו גם בעיה, צריך בכל זאת להבין על מה שאנחנו מדברים.
אופיר ביתן: לעניין הדוגמה שהתבקשתי להביא, דוגמה אחת שבדקו, לפני כשנה, שנה וחצי, שודר קדימון שעסק באסון ורסאי.
אופיר ביתן: התקבלה תלונה, נפתח הליך הפרה, הרשות ייצגה את העניין ונטלה שש דקות פרסום מהזכיין שפירסם את אותו קדימון, כשחצי מהדקות פרסום האלה ניטלו מהזמן המותר לפרסום בפריים טיים.
אופיר ביתן: בלי קשר לדוגמה הספציפית הזאת, כפי שציינו פה, יש - - - תלונות הציבור של הרשות השנייה, הרשות השנייה עצמה בודקת כל תלונה וכל פנייה שפונים אליה.
אופיר ביתן: כל בדיקה כזאת היא בדיקה מעמיקה, אם אנחנו באמת רואים שהזכיין הפר את אחד הכללים, הוא יקבל את הסנקציה המתאימה.
לרה צינמן: אני כאן מייצגת כנראה גופות, כי בתי נרצחה בשנת 1996 בחיפה.
לרה צינמן: אחד הדברים הטראומטיים ביותר היתה הגעת צלמים לזירת הרצח עוד לפני שהגיעו לשם שוטרים, ולמרות הפצרותינו לא לצלם אותנו ולא לצלם את זירת הרצח הם המשיכו לצלם, המשיכו לצלם גם אחרי שאנחנו עזבנו את זירת הרצח.
לרה צינמן: תמונה של גופה שמוציאים אותה מהדירה עדיין חרוטה בזכרוני, למרות שעוד מעט יהיו 15 שנים לרצח.
לרה צינמן: הם גם הגיעו לבית הקברות וצילמו את ההלוויה למרות ההתנגדות שלנו.
לרה צינמן: מאז התמונות של גופות נרצחים שהם לא נרצחו בפיגועים  ולא נרצחו בצבא, לא מתלווה לזה שום דבר הירואי, זה לא מסייע למדינת ישראל בהסברה בעולם, אלא זה רק גורם צער וטראומה עמוקה מאוד לבני המשפחות של הנרצחים.
לרה צינמן: אני יכולה לצטט את דבריה של אמא רינה מיטשל שהבן שלה גיל מיטשל נרצח ביפו בשנת 1999 והיא אמרה באחד הראיונות בעיתון, "כל כך כאב לי לראות בעיתון את התמונה של הגופה של גיל מונחת על הכביש ושלולית דם לידה, אסור לעשות את זה, זה חוסר התחשבות לראות את הבן שלך כך שוכב שם זה נורא נורא.
לרה צינמן: הגופה הייתה מכוסה רק הנעליים שלו בחוץ, אלה הנעליים שהלכנו לא מזמן לקנות ביחד", וידויים דומים שמעתי מהרבה משפחות.
לרה צינמן: נאמר מאז, ותקנון האתיקה העיתונאית היה קיים כבר אז.
לרה צינמן: נאמר לי כל פעם מחדש, אז אפשר לפנות למועצת העיתונות, אפשר לפנות למערכות עיתונים אפשר להגיש תלונות.
לרה צינמן: קודם כל למשפחות במקרים נדירים יש כוח להתלונן ולפנות, כמו שלמשל איתן טרובישי, שפנה ליושב ראש הוועדה ופנה אליך, כאלה יש מעטים, זה בחור אינטליגנטי, אני מכירה אותו באופן אישי.
לרה צינמן: לרוב המשפחות ברגעים הקשים אין שום כוח לפנות ולהתלונן, הכאב שהם נושאים אחר כך נשאר לאורך שנים.
לרה צינמן: בעיתון "הארץ" ב-30 בדצמבר פורסמה תמונה של נרצח בר-לב שנרצחה בערד על ידי הבעל,  והגופה אפילו לא בשק, כמו שזה נהוג בריטואל הקבוע סתם מונחת על הכביש.
לרה צינמן: מה מסמלת התמונה הזאת?
לרה צינמן: איזה אינטרס ציבורי יש לפרסם תמונה כזאת חוץ מהפגיעה בפרט והמשפחה שלה לא תתלונן.
לרה צינמן: המשפחה שלה לא היתה בקשר איתה, משפחה הרוסה לחלוטין, זאת אומרת ההורים.
אורי מקלב: צר לי לאכזב אותך, שהחוק שלנו עכשיו - גם תמונה כזאת תוכל להתפרסם.
לרה צינמן: בסדר.
לרה צינמן: אבל אני אומרת על העניין הערכי שנאמר כל הזמן שצריך להסדיר דברים בתקנון האתיקה ובאתיקה, ולהקפיד על האתיקה.
לרה צינמן: אבל אם במשך שנים זה לא מתקיים, אז משהו כאן לא עובד.
לרה צינמן: ואם אתם תקיימו באמת דיון ציבורי בין חברי הכנסת ובין נציגי התקשורת,  אני חושבת שחובה גם לשתף נציגים של הנפגעים ולשמוע בקולם, כי הקול שלהם הוא לגמרי שונה.
לרה צינמן: אין שום אינטרס ציבורי בפרסום גם גופות אפילו עטופות בשק שאין כאן זיהוי, אבל הגופות האלה בשק הן מסמלות השפלה, הן מסמלות שאדם שחי לפני רגע פתאום הפך לשק, זה דבר מאוד פגיע.
לרה צינמן: כתבתי אין ספור מכתבים, גם למערכת "הארץ", וגם לגופים אחרים ושום דבר לא עזר.
לרה צינמן: בחיים לא קיבלתי שום תשובה מספקת.
לרה צינמן: בנוגע לפגיעות בטרור - למה באסון התאומים בארצות הברית לא ראינו אף תמונה של פצוע של גופה, בכל זאת זה משהו שהשפיע על העולם ולא קרה כלום, שהעיתונאים לא רצו לצלם גופות ולא רצו לצלם פצועים  כפי שנהוג בארץ.
לרה צינמן: איתי עובדת כרמית רון שבעלה ושני ילדיה נרצחו במסעדה בחיפה.
לרה צינמן: עוד לא הספקנו לשמוע ממשפחה שנפגעה, ראינו את התמונות שהיא עצמה נשארה בחיים עם מכנס ורגל מגואלת בדם.
לרה צינמן: היא רצתה לראות את זה?
לרה צינמן: היא יכלה להגיב?
לרה צינמן: היא יכלה להגיד למישהו לא לצלם?
לרה צינמן: אותם רגעים בן אדם לא מרגיש שמצלמים אותו, אז משהו כאן לקוי באופן יסודי לחלוטין - וזה אני מבקשת לקחת לתשומת לב.
אורי מקלב: קודם כל אני חייב להגיד שנקודת המוצא של החוק זה לא להגביל את חופש העיתונות כפי שחלק מהדוברים אולי ניסו להגיד, ממש לא.
אורי מקלב: הם גם מודעים, וגם מעריכים את העבודה החשובה שהעיתונות עושה.
אורי מקלב: נקודת המוצא של החוק זה בעצם זכויות האדם, הפרטיות של האדם, כבודו, כבוד משפחתו, מכאן זה מתחיל, לכן השאלה מאיפה נקודת המוצא והאם זכותו לא להיות לא מחולל של תמונה ולא לשקף את המצב שאנחנו חיים בו, לא לעזור למערכת ההסברה של מדינת ישראל, האם זה זכותו להגיד אני לא בעניין הזה ואם אנחנו לא דרך התמונה של אדם אנחנו נמנע מעשה רצח של אחד מבן זוגו של השני.
אורי מקלב: האם אנחנו בתמונות האלה בגלל שאנחנו מפרסמים את זה נמנע רצח של צעירים אחרי ויכוח, או ויכוח של נהגים שאנחנו מראים את התמונה הזוועתית שאחר כך, האם אנחנו נמנע תאונות דרכים.
אורי מקלב: אני אומר את זה לא אתם אומרים את זה.
אורי מקלב: אני באתי ואמרתי, אני מייצג אתכם עכשיו כנגד, זה לא עוזר, זה גם לא עוזר גם בהסברה הישראלית - אותה תמונה של ילד קטוע יד שקורה אחרי פיגוע - - -     הנקודה הזאת העיקרית פה, אותם אנשים שאין להם עורכי דין שמייצגים אותם, וגם לא הולכים לתבוע מישהו, הוא רק מבקש שהוא נמצא בזמן הצער שלו, בזמן הפגיעה שלו, כשהוא נפגע, והאם זכותו להגן על הפרטיות שלו או של משפחתו.
אורי מקלב: אני גם אומר לחבריי, זה לא שאלה של קואליציה ואופוזיציה, וגם לא טוב כך להציג את זה, מכיוון שיש כאן שתי השקפות עולם שאני גם מאוד מכבד את ההשקפה השנייה.
אורי מקלב: יש כאן באופוזיציה אנשים כמו מנהלת חדר מיון שהיא גם חברה בקדימה, מנהלת חדר מיון בשערי צדק במשך 15 שנה בזמן הפיגועים, והיא דיברה מעל בימת הכנסת מה חוללו התמונות והנסיון לצלם ולהביע את מה שהתחולל, או לשקף או להעצים את הטרגדיה ואת האסון הגדול בחיי אדם, לא רק בכבוד האדם, בחיי האדם גם בעניין הזה ואנחנו לא נכנסים לעניין הזה.
אורי מקלב: אנחנו צריכים רק לדעת שלצערנו, במדינת ישראל לא פעם הרחוב נהפך לחדר מיון וגם לחדר מיון, וכך מטפלים באנשים וכך האנשים מצולמים, במצב הזה נמצאים לעיני כול.
אורי מקלב: אני חושב שחשוב לכם לדעת וחשוב לציבור לדעת גם כן, זה לא עכשיו שאלה של דיון על חופש העיתונות או לא.
אורי מקלב: אנחנו לא נמצאים כאן היום בדיון שהאם בדיון אקדמאי או פילוסופי שהעיתונות גם משתתפת בזה, האם זה נכון להקים ועדה חקירה פרלמנטארית או מה יחסי החוץ של מדינת ישראל, זה לא עכשיו דעה של עיתונים, יש כאן נגיעה של העתונות ואתם צריכים להיות זהירים.
אורי מקלב: אם אני הייתי או אחד מהמחוקקים במשהו נגוע בכוונה לחוקק את החוק - מה היו עושים לי.
אורי מקלב: אתם נמצאים פה בהגדרה, ואני מאוד מכבד אתכם, ולאלה שנוגעים בעניין בנגיעה לא כדעה  - - -
נחמן שי: זה לא פוסל.
אורי מקלב: זה לא פוסל.
שלי יחימוביץ': אורי, בתור חברה בוועדת כספים, ברגע שאנחנו נוגעים בשקל של עסקים של מישהו – הוא, עורכי הדין, הלוביסטים והמומחים מטעם שלו מפוצצים את הוועדה, אז באמת, זו זכותם הבסיסית ביותר.
אורי מקלב: אבל ההבדל הוא, כשבן אדם בא עם משהו כלכלי, אנחנו יודעים שערך הכסף זה הערך, אבל העיתונות באה כאן בערכים.
שלי יחימוביץ': נכון לעיתונות יש אתוס ערכי.
אורי מקלב: צריך להגיד שבמקרה הזה אנחנו לא באים כאן בערכים, במניעת מידע של נושא כזה או אחר, שהעיתונות באה ואומרת את דעה, היא כאן באה בדעה שיש לה נגיעה בעניין הזה.
שלי יחימוביץ': לא נגיעה חומרית, זאת נגיעה של אתוס עיתונאי.
אורי מקלב: יכול להיות שיש כאלה שניסו לקחת את זה לכיוון של נגיעה, אני לא אומר כך.
נחמן שי: יש עוד שחקנים במגרש הזה, לא כיסינו את כולם, לא כיסינו את כל השחקנים.
אורי מקלב: הצעתי חוק מתוך הוועדה לפניות הציבור לקבוע שכל רכב שמיובא לארץ מהחל משנת 2011, יהיה חייבים להתקין בו מכשיר צפצוף ברוורס, מכשיר שעולה 30 שקל, וכשעושים את זה "בילד-אין" זה שקלים קטנים – איזה חקירות עברתי - איזה חברות בארץ עושים את זה, ונשאלתי את מי אני רוצה לקדם ברגע שאני מחוקק חוק ואיזה חוק, אני הרי לא מדבר על התקנה של רכבים ישנים, אני מדבר על רכבים חדשים שיבואו לארץ.
אורי מקלב: אני רק אומר יש כאן נגיעה וצריך לחדד את זה באיזה נקודת המבט אנחנו מסתכלים.
עמוס שוקן: תרשה לי הערה אחת, אתה טועה במה שאמרת לגבי מועצת העיתונות.
עמוס שוקן: מועצת העיתונות היא גוף שהשותפים בה אמצעי תקשורת ועיתונאים ויש בה מרכיב משמעותי מאוד של נציגי ציבור 40% ונשיא מועצת העיתונות הוא תמיד איש ציבור וכרגע השופטת דליה דורנר.
עמוס שוקן: האנשים האלה לא מקבלים משכורת מהתקשורת, הם לא אנשי תקשורת בעצמם.
אורי מקלב: אני אתייחס לנושא של מועצת העיתונות.
אורי מקלב: אני התייחסתי לעמדה של עיתונים אחרים.
אורי מקלב: אתה טוען – יש לנו אלטרנטיבה, אני טענתי לא.
דוד רותם: מה מעמדה החוקי של מועצת העיתונות?
אריק בכר: נון-סטאטוטורי לחלוטין.
דוד רותם: גם אין לה שיניים.
עמוס שוקן: מה זה אין לה שיניים, בוודאי שיש לה, כשכלי תקשורת מקבל תלונה ומוקם בית דין, ובית הדין הזה דן,  יש פרסום שכלי התקשורת עבר עבירה, פעל בניגוד לכללי האתיקה - - -
אורי מקלב: יש לי תשובה בעניין.
אורי אורבך: את מועצת העיתונות לא כדאי לצלם כי זה כמו צילום גופה.
אורי אורבך: בוא לא נפריז בחשיבות של מועצת העיתונות.
אורי אורבך: בוא נגיד את הטיעונים האמיתיים נגד החוק הזה, לא צריך להפריז.
אריק בכר: יש לכם פטנט נפלא, נהדר.
אריק בכר: בעולם יש שתי שיטות לפיקוח על העיתונות כמו שנהוג בטהרן, וכמו שנהוג בלונדון ובישראל זה מועצת העיתונות.
אורי אורבך: הוא מפליג בשבחי מועצת העיתונות כאילו מדובר באיזה גוף שכולכם כפופים אליו.
אריק בכר: לא, העיתון שלנו רק שלשום נמצא אשם בהפרה ולא - - -
אורי אורבך: בעמוד 38 מתחת למכרזים יהיה כתוב מה פסקה מועצת העיתונות.
אורי מקלב: אגיד לכם תשובה על הכל.
אורי מקלב: מצד אחד אנחנו אומרים, תשמע, כמעט ולא קורה דבר כזה.
אורי מקלב: מתי זה קורה, האנשים האלה שמכבדים את עצמם, הם נמנעים מהדבר הזה, יכול לקרות חריגות כאלה ואחרות.
אורי מקלב: ועם הדברים האחרים בין כך ובין כך אתה לא יכול למנוע אותם, גם החוק הזה לא מונע.
אורי מקלב: החוק הזה בכל אופן לא מונע צילום של תיק של חייל שנפגע, לא נעליים של מישהו, לא בובה של מישהו, את אסון השייטת הוא לא יכול למנוע, הוא גם לא מונע הרבה תמונות שנמצאים כיום שאנחנו קוראים לזה אפילו תמונות מחוללות, כמו התמונה במלחמת לבנון שעצם החוק הזה שכולם מביאים אותה כדוגמה, הדוגמה שבכל אופן השתמשתם בזה בדיונים הראשונים, ואת, גברתי, השתמשת בזה כשהפוך, שהחוק הזה בעצם בא ואומר, לא תמונה כזאת, הרי כל התמונה הזאת שהיא מחוללת בגלל סימן ה"וי" של החייל שהוא פצוע קשה, בכל אופן, אנחנו יש לנו חוסן, אני חזק, אני פצוע, אבל אנחנו חזקים והסימן של ה"וי" הוא זה שאומר שאני מסכים לזה ואני רוצה את זה, וזה גם שעושה את התמונה לא דבר אחר.
אורי מקלב: אני אומר שהחוק הזה, בכל אופן מבחינתי, הוא לא בא גם למנוע את החריגות ולצנזר מישהו.
אורי מקלב: הוא בא להפוך את נקודת האיזון, מאיפה זה מתחיל החשיבה מה לפרסם או לא לפרסם, וכאן זה ההבדל.
אורי מקלב: אני גם לא רואה שאחרי החוק יהיו תביעות על העיתונים, האנשים האלה שנפגעים לא עושים את זה.
אורי מקלב: לא עושים את זה, מי שעושה, עושה את זה גם בלי זה, זה לא מה שישנה את התמונה כמו שלא באים אליכם בתמונה.
אורי מקלב: אנחנו בשאלה איפה מבחינה ערכית ומעשית מה אנחנו עושים ואיזה ערכים גוברים.
אורי מקלב: השאלה היא כזאת, האם זה יחזק את האתיקה הפנימית שלכם?
אורי מקלב: האם זה ימנע תחרות, ובגלל הלחץ, בגלל שצריך לשדר, ואז השיקול בגלל תחרות בעיתונות הכתובה או אחרת, ואז העורך השיקול דעת שלו - ההוא יעשה, הרי השני שלי יעשה כך, אני גם צריך לעשות את זה וטוב שאני אעשה את זה, והאם זה ייתן איזה קו מנחה גם לאתרים שאין לנו שליטה עליהם, האם יש לנו איזשהו קו מנחה איך מתנהגים, וכשמגיע עכשיו השיקול דעת איזה ערך גובר בסוף.
אורי מקלב: אני כבר אמרתי, שהשיתוף פעולה שלנו זה בנושאים ערכיים יותר, בחלק האידיאולוגי אין לנו שיתוף פעולה שמגיע לזכויות העובדים, ושמגיע לזכויות האזרח, ומנקודות מוצא כאלה ואחרות שכולם באים מנושאים ערכיים.
אורי מקלב: אני אומר את מה שאמרתם, אני לא מבטל את זה, אני לא אומר שלא אמרתם דברים של הגיון, דברים נכונים שיש בזה גם הרבה שיקול דעת.
אורי מקלב: אבל אני אומר בסוף איזה ערך צריך לגבור על הערך של השני.
אורי מקלב: האם ערך של בן אדם שזכותו, שאיך שהוא נראה, איך בני משפחתו רואים, מה הוא נפגע, איזה סבל זה מוסיף על סבלו, איזה פגיעה זה מוסיף על הפגיעה שלו, זה צריך שהוא בא, וכשהוא בא מנקודה נכונה העיתונאי או העורך שצריך להחליט, הוא בא מזה שהוא עובר על החוק, לא שהוא צריך לעשות שיקול אם מותר לי לעשות או לא מותר לעשות, שזה יהיה המוצא שבלי שהחוק הזה יתבע בזה, אז זה יעשה את השינוי לפי דעתי בחשיבה ובהסתכלות שיעזור, אני אומר גם יעזור לעיתונאים עצמם, כשהוא יודע, אני עבדתי לפי מה שהחוק מאפשר לי או לא מאפשר לי, ואני לא עבדתי לפי התחרות, לפי מה שהחשש שלי, שהמתחרה או שמישהו השני יעשה את זה.
אורי מקלב: זה נותן לנו גם מסר לאנשים האלה שנפגעים שאנחנו שומרים על כבודם ועל הפרטיות שלהם ועל בני משפחתם אנחנו שומרים, ואנחנו יודעים מהדברים האלה שנעשים לא שאנחנו החוק.
נעמה מנחמי: רק כמה דיוקים, כי נאמרו כאן כמה דברים שהם לא לחלוטין מדויקים.
אורי אורבך: לא מדוייקים, אבל לא לחלוטין.
נעמה מנחמי: יש בחוק מספר הגנות שנוגעות באמת לכל מיני מקרי קצה שכל פעם מעלים וכדאי לשים אליהם לב.
נעמה מנחמי: סעיף 18 מציג הגנה של צילום באקראי, כנ"ל הגנה של עניין ציבורי משמעותי, אני חושבת שאולי הנוסח לא משביע רצון בפני כולם, אבל שלפחות בוא ננסה למקד את הדיון לגבי מה כן נכנס, ומה לא נכנס, ודברים שבאמת נכנסים או לא נכנסים.
נעמה מנחמי: הערה לגבי הסדרת הנושא לרוחבו ולא באמת נושא מאוד קטן שהעלה עורך דין דן חי, אני חושבת שקיימת איזושהי הצעת חוק ממשלתית שלא התקדמה, הצעת החוק כאן היא בנוסח מאוד דומה למה שהוצע בזמנו בממשלתית כדי שזה אכן יוכל להשתלב בהמשך.