GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
תמי סלע: (ה) הובאה בפני בית המשפט המלצה להחיל על עבריין מין תכנית לשיקום מונע בקהילה במסגרת צו פיקוח, וסבר בית המשפט שאין בתכנית כדי להפחית את רמת הסיכון הנשקפת מעבריין המין לביצוע עבירת מין נוספת, רשאי הוא להחזיר את התכנית לגורם המקצועי המתאם כדי שיציע שינויים בפרטי התכנית.
תמי סלע: פה חשבנו שבית המשפט הוא לא זה שסובר, לפי מה שהבנו מכם, שהתכנית מפחיתה או לא מפחיתה את רמת הסיכון, אבל גם שהסיבות להחזיר את זה לגורם המקצועי המתאם יכולות להיות גם אחרות, כלומר דברים אחרים שהוא מתרשם מהם בדיון, ואין סיבה דווקא להגביל את זה רק לשיקול הדעת הזה שהוא סבר שאין בזה כדי להפחית, מה גם שזה שיקול דעת מקצועי.
לילך וגנר: אם ההצעה של יושב ראש הוועדה היא להשמיט את הסעיף הזה, זה מקובל עלינו.
דינה להמן: להוריד שיקול דעת של בית משפט, ולקבוע רק- - -
לילך וגנר: סעיף (ה) החילופי לא מקובל עלינו, אבל אנחנו נסכים להשמיט את הסעיף לגמרי כי, לטעמנו, זה יהיה דינמיקה של דיון בבית משפט.
דוד רותם: יופי, מצוין.
דוד רותם: אז תשאירו את סעיף (ד).
דוד רותם: התקדמנו היום די הרבה.
דוד רותם: תשקלו אם לא כדאי להאריך את תקופת חמש השנים של צו פיקוח.
אלי אפללו: בחוק.
דוד רותם: בוקר טוב, נתחיל בקריאת נוסח החוק, אחר כך נשמע דברים מבלי לחזור על דברים שכבר נאמרו.
נעמה מנחמי: בכותרת צוין בטעות "הנוסח שמוצע על ידי הייעוץ המשפטי לוועדה", אבל זה בעצם נוסח שהגיע ממשרד המשפטים ועשינו עליו עוד כמה תיקונים, כך שבמקור הקרדיט שמור למשרד המשפטים.
נעמה מנחמי: "בחוק הגנת הפרטיות, בסעיף 2 יבוא:     	בסוף פסקה 4 שהיא , פרסום תצלום של אדם ברבים מנסיבות שבהם עלול הפרסום להשפילו או לבזותו מוצע להוסיף את המילים או "פרסום תצלום ברבים של נפגע שצולם בזמן הפגיעה או בסמוך לאחריה באופן שניתן לזהותו".
נעמה מנחמי: אני אקריא עד הסוף:     	לאחר סעיף 2 יבוא סעיף 2א שנקרא לו "פרסום תצלום נפטר": לעניין חוק זה, רואים כפגיעה בפרטיות גם פרסום ברבים של תצלום גופת אדם באופן שניתן לזהותה, אלא אם כן התקיים אחד מאלה:  (1)חלפו 20 שנים ממועד פטירתו של אותו אדם (2)  אותו אדם הסכים בחייו לפגיעה כאמור;  התקבלה הסכמה לפגיעה כאמור מאת הראשון מבין המפורטים בפסקאות משנה (א) עד (ד), הנמצא בחיים, ובלבד שהנפטר לא התנגד בחייו לפגיעה כאמור וילדו או הורהו לא הודיע למפרסם או לאחר מטעמו כי הוא מתנגד לפרסום" המנויים בפסקאות הם:  (א)	בן זוגו;  (ב) כל ילדיו;  (ג)	הוריו; (ד)	כל אחיו;  בן זוגו של נפטר, ילדו, הורהו או אחיו (או אחותו), רשאים להגיש תובענה אזרחית בשל פרסום לפי סעיף זה.
נעמה מנחמי: בתובענה כאמור בסעיף קטן (ב) רשאי בית המשפט לתת צו כאמור בסעיף 29(א)(1) עד (4), בלבד, ואולם אם הוגשה התובענה בידי בן זוגו של הנפטר, ילדו, הורהו או אחיו, ונוכח בית המשפט כי דבר הגשת התובענה הובא לידיעתם של כל בני המשפחה האמורים, הנמצאים בחיים, רשאי הוא לפסוק באותה תובענה גם פיצויים.
ליאת ברגמן-רביד: בוקר טוב, עורכת דין ליאת ברגמן-רביד מטעם ה"ארץ" ו"ידיעות".
ליאת ברגמן-רביד: יש לי כמה שאלות, פרסום תצלום ברבים של נפגע.
ליאת ברגמן-רביד: איזה סוג נפגע?
דוד רותם: כל נפגע.
נעמה מנחמי: מאחר ואין הגדרה של נפגע, עדיין לא מצאנו ניסוח שכולנו חיים אתו בשלום.
ליאת ברגמן-רביד: גם עם שריטה ביד הוא נפגע?
ליאת ברגמן-רביד: השאלה היא למה להגן על אדם עם שריטה ביד?
ליאת ברגמן-רביד: איזה נזק נגרם לו?
דוד רותם: למה העיתון צריך לפרסם שנפגעתי עם שריטה ביד?
דוד רותם: אם זה מעניין את העיתון, בטח זה מעניין אותי.
דוד רותם: העיתון רוצה למכור.
ליאת ברגמן-רביד: זה לא עניין של מכירה.
ליאת ברגמן-רביד: לצורך העניין, בטלוויזיה, לא בעיתון, אם מצולמת זירת פיגוע ומתראיין קצין וברקע עובר אדם - -  -
דוד רותם: תמחקו אותו.
ליאת ברגמן-רביד: אם הוא חי?
דוד רותם: לא צילמו את האדם, צילמו את הקצין.
נעמה מנחמי: חבל על הדיון מאחר שהחוק מספק הגנות במקרים כאלה.
נעמה מנחמי: יש הגנה של צילום באקראי יש גם הגנה של דברים מינורים.
ליאת ברגמן-רביד: אני מכירה את ההגנות היטב אני רק אומרת שאם אפשר לדייק את זה, לא נזדקק להגיע לתביעה ולהגנה בכלל.
דוד רותם: לא תפרסמו לא יקרה כלום.
נעמה מנחמי: נדייק את הנושא של הגדרת נפגע לקראת הקריאה השנייה והשלישית.
נעמה מנחמי: אדם שהייתה לו שריטה והכתב בכלל לא ידע שיש לו שריטה לא ייכנס, כן ייכנסו כפי שאנחנו רואים את זה כרגע, אנשים שהם לא רק פצועים, כלומר לא רק אנשים שנפגעו בגופם אלא יכול להיות נפגעי חרדה והלם, פשוט עדיין לא הגענו לניסוח המתאים.
דוד רותם: יוכנס עוד דבר וזה קרובי משפחתו.
דוד רותם: אחרי שראיתי את הצילום ב"קלוז אפ" שמודיעים לאלמנתו של הכבאי את הפטירה של בעלה ועוד היה צריך לראות את זה על כל המסך הגדול, הבנתי.
ליאת ברגמן-רביד: זו פגיעה בפרטיותה לא בפרטיות של בעלה.
דוד רותם: לא שייך.
דוד רותם: אני רוצה לאסור את זה כדי שלא יפגעו במשפחה.
רותי אלדר: היא נפגעת כי בהגדרה גם קרובי משפחה הם נפגעים.
דוד רותם: וגם ייאסרו פרסומים באינטרנט, והאיסור יחול על הצלם.
דוד רותם: ראיתי תמונה של גופות באסון הכרמל.
ליאת ברגמן-רביד: לא ראיתי תמונה אחת של גופות באסון הכרמל.
ליאת ברגמן-רביד: זה בלתי נסבל, אבל לא היה עיתון אחד שפרסם את זה.
קריאה: הרגולציה הפנימית לא מספיקה.
ליאת ברגמן-רביד: אני ממש לא מסכימה אתך כי התמונות של אהובה תומר זכרה לברכה שנפוצו במייל, תמונות מזוויעות שאי אפשר לישון אחריהם, לא נראו בכלי תקשורת אחד.
דוד רותם: האינטרנט הוא לא כלי תקשורת?
ליאת ברגמן-רביד: אני מדברת על הממוסדים.
דוד רותם: אצלי אינטרנט הוא כלי תקשורת.
ליאת ברגמן-רביד: אני לא סנגור שלהם, אבל העיתונות זוכה פה לקיטונות של ביקורת.
דוד רותם: נכון משום שכמות התמונות המזעזעות שהסתובבו באינטרנט, יש מי שדאג להפיץ אותם, יש מי שהעביר אותם באתרים שלו.
ליאת ברגמן-רביד: אין בעיה עם זה שהחוק יתפוס אותו.
אריק בכר: במועצת העיתונות חברים מספר מצומצם של גופי אינטרנט תקשורתיים, ה"מיין סטרים", ואלה הצטרפו אלינו לאחרונה, אנחנו לא יכולים להיות אחראיים על כל בלוגר שיושב - - -
דוד רותם: הטלתי עליכם אחריות?
אריק בכר: אני מבקש לעשות את ההבחנה, זה יהיה ראוי, אנשים שכן עובדים לפי תקנון האתיקה, כדאי להתחשב בהם בצורה כלשהי.
דוד רותם: אני לא מדבר עליהם בכלל, אני מדבר על אלה שמפרסמים את התמונות.
דוד רותם: אלה היו תמונות מזעזעות, יש לי אותם שמורות במחשב כי ידעתי שיום אחד יגידו לי, מה אתה עושה, פגיעה בחופש וכו', תלכו לראות את התמונות.
ליאת ברגמן-רביד: יש לי עוד מספר שאלות "באופן שניתן לזהותו", אם זה בסוגריים, האם זה אומר שזה לא חל?
דוד רותם: זה לא חל.
נעמה מנחמי: זה חל.
נעמה מנחמי: זה חל גם בסעיף הבא.
נעמה מנחמי: עלית כאן על נקודה נכונה, משרד המשפטים, בנוסח שהעביר לסעיף 2א' רבתי, כתב "תצלום גופת אדם באופן שניתן לזהותה".
נעמה מנחמי: מתוך חשש להסדר שלילי לגבי סעיף 4, הוספנו גם את "באופן שניתן לזהותו", לסעיף 4.
ליאת ברגמן-רביד: אז הוא מוסף כרגע להצעה שעומדת?
ליאת ברגמן-רביד: שאלה נוספת, אני מבינה מנוסח הסעיף שיש פה תנאי חלופי במילה "או".
ליאת ברגמן-רביד: "להשפילו ולבזותו", או "פרסום תצלום ברבים".
דוד רותם: נכון, גם כאשר זה לא מבזה אם רואים אותו עושה "וי" למשל.
ליאת ברגמן-רביד: אבל היא גם לא צריכה להיות אסורה.
דוד רותם: למה היא לא צריכה להיות אסורה?
ליאת ברגמן-רביד: תומר בוהדנה?
דוד רותם: אני לא מדבר על תומר בוהדנה, אני אומר גם כאשר הוא עושה "וי" , תומר בוהדנה הסכים לצילום.
דוד רותם: גם כאשר זה לא מבזה אותו, מי יחליט אם זה מבזה אותו, אני מרגיש מבוזה.
ליאת ברגמן-רביד: בית משפט.
דוד רותם: אני לא רוצה להגיע לבית המשפט, החוק יחול גם אם זה לא מבזה אותו, כי זה מבזה אותי לראות תמונות בעיתון של גופות מרוסקות.
ליאת ברגמן-רביד: זו לא גופה.
דוד רותם: גם כאשר זה לא מבזה אותו, כל התמונות שצילמו את ניצב אהובה תומר ואת שאר הכבאים, שום תמונה לא ביזתה אותם, התמונות רק עשו אותם גיבורים גדולים ועדיין לא יפרסמו את זה, כי אני לא רוצה שתפרסמו תמונות כאלה.
ליאת ברגמן-רביד: ואם אני סבורה שהשעורה שיש לי בעין שמאל מבזה אותי.
ליאת ברגמן-רביד: נעמה מנחמי:     	הרישא קיימת, אנחנו לא משנים את הרישא, אנחנו מוסיפים.
ליאת ברגמן-רביד: אנחנו אומרים, זה לא חייב להגיע לכדי ביזוי,  העבודה שצילמו בן אדם פצוע היא אולי לא מגיעה לרמה של ביזוי ואגב, הפסיקה פרשה שהצורך להוכיח ביזוי הוא ביזוי אובייקטיבי ולא סובייקטיבי.
ליאת ברגמן-רביד: לכן אני חושבת שאנחנו בעצם אומרים שגם אם זה לא הגיע לרף הביזוי, אבל זה אולי מביך ואולי לא נעים ואולי אני סתם לא רוצה לקום מחר בבוקר ולראות את הפגיעות שלי פרושות על שער העיתון או רצות באינטרנט.
ליאת ברגמן-רביד: ואם פגיעתך היא שריטה ביד?
ליאת ברגמן-רביד: נעמה מנחמי:     	 שריטה ביד זה בדיוק זוטי דברים שהחוק מגן מפניהם.
דוד רותם: שריטה ביד העיתון לא יפרסם.
דוד רותם: נעמה מנחמי:     	 אם נקטעו לו שני הרגלים וגם יש לו שריטה ביד אז כנראה שהיא לא תופיע.
דוד רותם: וכנראה שתרצו להראות את הרגלים ולא את השריטה.
ליאת ברגמן-רביד: אני חולקת עליך באופן חד משמעי.
דוד רותם: זה בסדר את חולקת עלי, לכן אני מצביע ולא את.
ליאת ברגמן-רביד: זה נכון, אבל הזמנתם אותנו בשביל לשמוע את דעתנו.
מיכאל בן-ארי: אי אפשר לעקוץ כל הזמן.
אריק בכר: זה להצביע על חוק שיהפוך מהר מאד לאות מתה, אי אפשר לנהל תקשורת בצורה הזו.
דוד רותם: אני אנהל תקשורת מסיבה אחת פשוטה, כמו שאתם חושבים שאתם יכולים לנהל תקשורת עם תקנון האתיקה, אז אני יכול לנהל תקשורת עם חוק.
דוד רותם: אני לא צריך לנהל אותה, אני אומר, המחוקק יגיד מה מותר ומה אסור, היא תהפוך לאות מתה, יהיה מי שיצטרך לטפל בזה.
רותי אלדר: כל עוד הרגולציה הפנימית לא עובדת.
נעמה מנחמי: מכל מקום אני חושבת שהסעיף כאן יחסית מצומצם, המשפט "באופן שניתן לזהותו" מאפשר לכלל התקשורת לפרסם את התצלומים בלי להראות, או תוך דאגה שאותו בן אדם, לא ידעו מיהו.
ליאת ברגמן-רביד: לגבי גופת אדם, אני חייבת להגיד שלא ראיתי מעולם, בכלי התקשורת הממוסדים, גם בתקופתי כעורכת חדשות, גופה של אדם שניתן לזהותה, אבל אני מבינה שלא מסכימים אתי פה.
נעמה מנחמי: אחרי אסון התאומים ראינו הרבה צילומים כאלה.
דוד רותם: לא ראית בעיתונים הממוסדים?
ליאת ברגמן-רביד: לא כעורכת, לא כמפיקה.
דוד רותם: אם כך אין בעיה עם הסעיף הזה.
מיכאל בן-ארי: אני רוצה להגיד לך בעניין הגופה המזוהה, מה שאת לא רואה בגופה, כי את לא מזהה את האדם קודם, האנשים שקרובים לגופה יכולים לזהות על פי דברים שאת לא יכולה להבחין בהם בכלל, תנוחה וכל מיני דברים שרק הקרובים יכולים לזהות והנפגעים הם הקרובים.
מיכאל בן-ארי: לכן להגיד לא מזוהה זה עניין שניתן לשיעורים, תלוי במי, זה סובייקטיבי, החוק הזה מכוון כלפי הנפגעים והנפגעים הם הקרובים והחברים.
ליאת ברגמן-רביד: זה בדיוק השלב הבא שאני רוצה לדבר עליו, גם אם אני לא ראוה גופה, יכול להיות שמישהו אחר כן רואה גופה ומזהה אותה.
ליאת ברגמן-רביד: היה דיון על פרטיותו של מת, זה דיון מהותי, יש שאלות על מעגל הנפגעים, איך אפשר להחיל את פרטיות המת דווקא על הסוגיה הספציפית הזו ולא על סוגיות אחרות.
ליאת ברגמן-רביד: מה אפשר להסיק על הסוגיה הספציפית הזו לסוגיות אחרות בחוק הגנת הפרטיות.
ליאת ברגמן-רביד: זה להכניס בדלת האחורית סוגיה שהיא מאד מאד בעייתית וגם הפורום הזה, במתכונתו השונה, הכיר בבעייתיות של פרטיות של מת.
ליאת ברגמן-רביד: אין בעיה לחוקק פרטיות של מת אבל צריך לחוקק אותה באחריות הראויה ולא בדלת האחורית להגיד, הנה אנחנו מכניסים בדלת האחורית פרטיות של מת למרות שזה לא חל על הכול וזה יכול לתבוע וזה יכול לתבוע וההוא יכול לתבוע אחר כך ואי אפשר לקבל פיצויים אם ההוא תובע ועוד.
ליאת ברגמן-רביד: זה פשוט הופך את זה לסלט שלם של פרטיות של מת וזה יגרום לזה שיותר עורכי דין כמוני יעבדו, שזה בודאי לא מעניין אתכם.
דוד רותם: את טועה, אנחנו שמחים לספק עבודה לעורכי הדין.
דן חי: כנציג השלכה אני יכול לברך על זה...
דוד רותם: אתה כנציג הלשכה שואף שיהיו כמה שפחות עורכי דין עם יותר עבודה.
נעמה מנחמי: אין ספק שהיה נכון יותר לחשוב על פרטיות נפטרים בהקשר הרחב יותר, אבל כידוע, האויב של הטוב הוא המצוין.
נעמה מנחמי: יש כאן הצעה של חבר הכנסת מקלב ואנחנו חושבים שבזמן הזה ובהתחשב בקצב ההתקדמות של הצעת החוק שעוסקת בכל הנושא של פרטיות של מתים, הוועדה מצאה לנכון לקדם את הצעת החוק הזו.
נעמה מנחמי: אנחנו נתמודד עם השאלות שעולות ואם יהיה צורך לתקן תיקונים אחר כך הם יתוקנו.
ליאת ברגמן-רביד: מה שמצוין פה, אופרטיבית זה בלתי אפשרי כמעט, מבחינת אדם שמגיע לבית המשפט מגיש תביעה כי פרסמו חלילה תמונה של גופת אחיו.
ליאת ברגמן-רביד: אשתו מסכימה, אחותו מסכימה ובניו מסכימים ואז מסתבר שיש לו בת חורגת שאף אחד לא ידע עליה והיא באה ומסתבר שגם היא לא מסכימה.
ליאת ברגמן-רביד: אז האחד קיבל פיצוי ואז השני ילך לקבל פיצוי ולמה שהוא לא יקבל פיצוי?
נעמה מנחמי: לא צריך להתגרש מהשכל הישר.
דוד רותם: יכול להיות שגם הוא יקבל פיצוי.
ליאת ברגמן-רביד: אז זה כפל פיצוי, כפל פיצוי זה משהו שדיני הנזיקין לא מכירים.
דוד רותם: אני מניח שגם שהשופטים מכירים את העניין של כפל פיצוי.
ליאת ברגמן-רביד: בודאי, אבל בתביעה אחרת, במקום אחר, בבית משפט אחר.
דוד רותם: אז יביאו פסק דין ויגידו.
ליאת ברגמן-רביד: לפסק דין אזרחי אין לו שום משמעות - - -
דוד רותם: שיראו שיש כפל פיצוי.
נעמה מנחמי: את מקדימה את המאוחר, עוד לא דנו בשאלות האלה, נגיע אליהן ואז נדבר עליהן.
נעמה מנחמי: אלה שאלות שראויות לדיון.
ליאת ברגמן-רביד: הרחבת מעגל הפיצויים, כידוע לך, מאד נדיר בדיני נזיקין וזה מרחיב באופן חד משמעי.
ליאת ברגמן-רביד: נעמה מנחמי:     	 אנחנו מודעים לזה.
דוד רותם: הגיע הזמן שנרחיב קצת את דיני הנזיקין.
ליאת ברגמן-רביד: אז באופן מסודר, לא בדלת אחורית.
דוד רותם: זה לא מסודר?
דוד רותם: אז שיהיה בדלת אחורית.
ליאת ברגמן-רביד: זה יכול לגרום לבעיות בנושאים אחרים, זה דומינו.
דוד רותם: אז זה יגרום בעיות בשאר דיני הנזיקין, שיפתרו שם את הבעיה.
ליאת ברגמן-רביד: אבל אתם צריכים לפתור את הבעיה.
דוד רותם: אנחנו נפתור את הבעיה בחוק הזה.
ליאת ברגמן-רביד: אבל דיני נזיקין זה גם אתם.
דוד רותם: יש לכם לוביסטים, שימצאו לכם חבר כנסת שיגיש הצעה כוללת לתיקון דיני הנזיקין.
ליאת ברגמן-רביד: אני לא מכירה מדינה בעולם שמכירה בהרחבת מעגל הניזוקים.
דוד רותם: אני לא מכיר מדינה שמתפרסמים בה כל כך הרבה תמונות של גופות.
ליאת ברגמן-רביד: זו טעות קשה ומרה, כמי שמסתכלת לא מעט על "פידים" של סוכנויות ידיעות.
אריק בכר: אנחנו בתחתית המדינות.
מיכאל בן-ארי: טוב שכך.
דן חי: רציתי להעיר שתי הערות, לא אחזור על העמדה שלנו, שראוי היה לעשות תיקון רחב יותר ולדבר גם על פרטיות של נפטר, ענייני סודיות ותמונות אינטימיות ואחרות.
דן חי: כבודו הזכיר את האינטרנט ורציתי להסב את תשומת לב הוועדה שסעיף 30 לחוק הגנת הפרטיות לא מטיל אחריות על בעלי תפקידים לא בכלי תקשורת ולא באינטרנט, אולי בפעם אחרת תמצאו לנכון לתקן גם את זה.
דוד רותם: אולי נעשה את זה כבר עכשיו, החוק הזה רק בקריאה ראשונה, נגיע לקריאה שנייה ושלישית אולי עוד נרחיב אותו.
דן חי: אני מוכן לשלוח הצעה.
דן חי: הערה לגבי ביזוי, יש לנו גם מה שנקרא פגיעה באינטימיות וזו בדיוק הבעיה, בן אדם שנפצע באירוע יכולה להיות סיטואציה בה אולי הוא לא מבוזה אבל משהו אינטימי שקשור אתו יכול להתפרסם, מה שמוגדר למשל בסעיף 2(11).
דן חי: לכן אני חושב שההגדרה לא צריכה להצטמצם רק לביזוי והשפלה.
דן חי: לגבי סעיף 2(א), מוזכר שם 20 שנה, אני הייתי מציע לקבוע 15 שנה רק בשביל האחידות, בסעיף 2(5) מוגדרים מסמכים שהופכים להיות מסמכים היסטוריים, תקופת הזמן ששם מוזכרת היא 15 שנה, אני מציע שתהיה אחידות בחוק.
דן חי: בסעיף קטן (2), אין פירוט לגבי דרך ההסכמה, אם הוא היה צריך להסכים בצוואה, כמו שהיה בזמנו בהצעת החוק הממשלתית, או בכל דרך אחרת?
נעמה מנחמי: בכל דרך אחרת.
דן חי: אני מבין שהסכמה, כמו שמוגדרת בחוק.
דוד רותם: גם אם נעמד לפני מצלמה ועשה פוזה, הוא הסכים.
דן חי: לגבי אדם שנפטר, אני מזכיר לכם את אסון המסוקים שצריך לחשוב גם על חפצים אישיים.
דן חי: לפעמים פרסום של חפצים אישיים, אולי אינטימיים, של אדם שנפטר, יכול גם לפגוע.
דן חי: שם המשפחות זיהו שיקיריהן היו על המסוקים, בגלל שפורסמו תמונות של חפצים שהיו זרוקים בשטח, אני מזמין אתכם לחשוב על ההיבט הזה גם.
דן חי: דבר נוסף, בהצעה הממשלתית הייתה אפשרות למנות בצוואה נציג, אני לא יודעת אם זה מתאים לתיקון כל כך מצומצם, נציג לצורך הסכמה על ענייני פרטיות, שאדם יוכל למנות לעצמו בצוואה, לא הכללתם את זה כאן ואני מזמין אתכם לחושב אם היה מקום להחליט.
דן חי: אני מודה שהתיקון הוא מצומצם ולא בטוח שזה ראוי.
דוד רותם: יש פה שני דברים שאתה אומר ראויים להיות נדונים, אני כבר אומר שאני אדון בהם במסגרת הקריאה השנייה ושלישית כדי שלא יהיה מי שיטען לעניין חדש, זה גם העניין של החפצים ושל קרובי משפחה.
דוד רותם: השבוע ראיתי עובדה על רונה רמון שמתברר שעיתונאי הודיע לה שהבן שלה נפל.
ליאת ברגמן-רביד: זו הייתה חברה עיתונאית.
אריק בכר: הדבר הזה עלה בוועדה אחרת של הכנסת, בעקבות בקשת שר המשפטים תוקן והודק תקנון האתיקה.
אריק בכר: אין פלא שתמיד מעלים את אסון המסוקים ומגיעים אחרי זה לפרשת רמון כשיש ביניהם 13 שנה.
אריק בכר: עובדה היא שזה מעיד על הכלל, לרוב העיתונאים ערים לבעיה, לכל עיתונאי יש קרובי משפחה גם בצבא, הם לא עושים את זה בזדון, זה בדיוק כמו שרופא לא הורג על שולחן ניתוחים את הפציינט שלו בזדון.
אריק בכר: יש תקלות.
אריק בכר: בין אסון המסוקים לבין פרשת אסף רמון זכרונו לברכה לא היו מקרים כאלה.
דן חי: אני לא יודע אם לא היו מקרים, אני לא חושב שאם לא היו לא צריך לקבוע את זה בחוק, פרסום אחד כזה זו משפחה שלימה.
רותי אלדר: זה לא מדויק מפני שלא היו מקרים מפורסמים.
דוד רותם: היו מקרים או לא היו מקרים?
סא"ל ניר נאמן: היו מקרים, לפחות מקרה אחד שאני יכול לציין של בחור בשם יניב זוארץ זכרונו לברכה שצולם מובל לבית חולים במצב קשה וככה סבתו גילתה שהוא במצב קשה ולמחרת הוא גם נפטר.
אורי מקלב: למה להגיד שלא היו?
אורי מקלב: רק עכשיו באסון הכרמל, היה מקרה של אישה שנודע לה על בעלה משאלה של עיתונאי, ששאל אותה האם היא קרובת משפחה שלו וכך היא הבינה.
דוד רותם: מה קורה שאדם מפר את תקנון האתיקה?
ליאת ברגמן-רביד: יש סנקציות בתקנון האתיקה, עד כדי השעיית העיתונאי מתפקידו.
אריק בכר: יש סנקציה שלא באה לידי שימוש תכוף, אבל זה עיקרון של תקנון אתיקה, שאתה לא שולח אנשים לכלא, כמו שאתם, אני מעריך,  לא תשלחו אנשים לכלא על ההפרות האלו.
אריק בכר: אתם פשוט מנסים לחוקק פה חוק שהוא מקיף מידי.
דוד רותם: אתה אומר לי לסמוך על תקנון האתיקה.
מיכאל בן-ארי: לסמוך על תקנון האתיקה שאנחנו אף פעם לא ממשים אותו ולא אוכפים אותו, זה מה שהוא אמר.
דן חי: אני מזמין את כולם לבדוק אם האופנוע של אבי כהן, שנפצע אתמול, לא פורסם לפני שהמשפחה ידעה על התאונה, אני בספק.
דן חי: רציתי להגיד דבר נוסף לגבי דירוג האנשים, היה נכון לקבוע שהזכות לתבוע היא של האישה ורק בהיעדר תביעה או שהיא לא בחיים, לעבור לפי המדרג ולא כולם בבת אחת כי זה באמת יכול ליצור אי סדר בעניין.
דן חי: בהצעה שהעברנו הגדרנו את זה כך, הזכות היא לבת הזוג ורק אם היא לא בחיים לילדים ואם אין לו ילדים, להורים.
רותי אלדר: אני מבקשת לדבר בשמם של האנשים האלמונים, כשאומרים שלא קרה דבר או לא הייתה תאונה או הד ציבורי במשך 13 שנה לפרסום שכזה, זה נובע מהעובדה שאולי מדובר באנשים שאין להם מעמד או  כוח ציבורי כדי לשלוח את הכאב שלהם וגם שיקשיבו להם.
רותי אלדר: אנשים נפגעים כל הזמן מהפרסומים האלה, פרסומים כאלה נעשים כל הזמן בצורה, לצערי, בלתי אחראית.
רותי אלדר: לכן, בהיעדר רגולציה פנימית ומשמעת פנימית של מועצת העיתונות, צריך חוק, על מנת שיגן על אותם אנשים אנונימיים, לא אנשי כוח שמביאים לשינוי כמו לצערנו הרב המקרה של אסף רמון.
ליאת ברגמן-רביד: אם חלילה קורה לי משהו, ואמא שלי רואה את המעיל הירוק הזה בזירה בטלוויזיה, בלי לראות אותי, בלי לדעת שהייתי שם, אמא שלי יודעת שזה שלי.
רותי אלדר: בעניין הזה אני מעדיפה לנהוג במשנה זהירות.
ליאת ברגמן-רביד: אבל אני שואלת מה עושים כי אנחנו חיים בעולם בו משדרים משהו בטלוויזיה, משדרים שידור חי מזירת פיגוע, לא רואים אף אחד אלא את המעיל הירוק שלי זרוק בשטח.
דוד רותם: עושים עליו "קלוז אפ" וזה בדיוק העניין, את מביאה לי תיאוריות שהם לא במציאות.
ליאת ברגמן-רביד: אז נחשיך את המסך ונחזור לתסכיתי רדיו.
דוד רותם: אז נחשיך את המסך.
דוד רותם: אם התנאי שהמסך והתקשורת יהיו שם בגלל חומרים צהובים, אז נסגור אותם.
ליאת ברגמן-רביד: תסגור את הטלוויזיה?
דוד רותם: כן, אני אסגור את הטלוויזיה.
דוד רותם: אם אתם חושבים שתמכרו את התקשורת שלכם על גופות אנשים ושאנחנו נסמוך על כללי האתיקה שלכם ותגידו לי 13 שנים לא קרה מקרה כזה, והנה אני שומע שקרו מקרים, אז כנראה שאתם לא יודעים אפילו על הכול.
דוד רותם: אנחנו נתקן את החוק באופן כזה שתמנעו מזה.
אורי מקלב: מהי הדוגמה הדמגוגית של המעיל,  נניח שכן צילמו את המעיל ואמא שלך יודעת, בחוק הזה, מדברים על זה?
ליאת ברגמן-רביד: לפי מה שמדובר כאן כרגע, הדיון היה על חפצים.
אורי מקלב: הדיון היה תיאורטי, לא על החוק.
דוד רותם: מעיל ירוק וקיטבג של חיל שנהרג באסון המסוקים זה אותו דבר?
ליאת ברגמן-רביד: על הקיטבג היה שם, אני זוכרת את זה בבירור וזה היה מזעזע, זו דעתי.
ליאת ברגמן-רביד: אתה רוצה לדעת עם כמה משפחות הרוגים דברתי בזמנו כעיתונאית, איך זה שובר ומרסק את הנפש.
ליאת ברגמן-רביד: לא רק עם מי שאתה מדבר אתו, אלא גם לך, אני גם הודעתי למשפחה על זה שהילדה שלהם מתה בפיגוע ועד היום זה רודף אותי.
דוד רותם: כדי שזה לא יהרוג אותך, אני לא רוצה - - -
ליאת ברגמן-רביד: מאז לא הסכמתי להרים טלפון למשפחה אחת.
ליאת ברגמן-רביד: תאמין לי שאני יודעת היטב איך זה.
דוד רותם: זו את, יש בארץ עוד הרבה עיתונאים שזה לא הורג אותם בכלל, הם הורגים את האחרים.
ליאת ברגמן-רביד: זה לא נכון, לעיתונאים יש יותר אחריות ממה שאתם נותנים להם קרדיט.
מיכאל בן-ארי: יש להם אחריות לרייטינג, זה מה שיש להם.
ליאת ברגמן-רביד: צר לי שזו גישתכם.
אריק בכר: המקרה של רונה רמון היה טעות ביסודו.
אריק בכר: באמצעות ידידת משפחה, מישהו במערכת ידיעות אחרונות לא הבין מה נאמר וחשבו שההודעה הגיעה אליהם ממקור מוסמך.
דוד רותם: אז נמנע את הטעויות האלה.
ליאת ברגמן-רביד: אגב החוק לא מטפל בזה, כרגע הוא לא מטפל במעיל ואם לא יעשו "קלוז אפ" על המעיל תהיה את ההגנה של כדרך אגב, הדיון כאן תיאורטי.
ליאת ברגמן-רביד: נעמה מנחמי:     	אחת השאלות שהטרידה אותנו, את משרד המשפטים ואת הייעוץ המשפטי לוועדה, הייתה למי אנחנו נותנים את ההגנה, האם ההגנה לנפטר או למשפחה, כשמזה נובעים כל מיני דברים.
ליאת ברגמן-רביד: לדוגמה, בסעיף (א)(1) לגבי חלוף ה- 20 שנים, אני חושבת שהמחשבה לגביה גם תלוית השאלה על מי אנחנו מגנים.
ליאת ברגמן-רביד: כנ"ל לגבי התביעה, סעיף (ג) שעוסק בתביעה של המשפחה.
דוד רותם: הוועדה תדון בזה בהכנה לקריאה שנייה ושלישית, העלית את זה, זה לא יהיה עניין חדש.
נעמה מנחמי: כפי שכבר הועלה כאן, יש שאלה לגבי דיני הנזיקין, אנחנו מודעים אליה, מודעים שיש כאן הרחבה מסוימת, אם אנחנו מפצים את הניזוק ברור לנו שיש פיצוי על נזק שלא בדיוק קיים לאדם שכבר נפטר ואם אנחנו מפצים את המשפחה יש כאן הרחבה של הפיצוי המשני של ניזוקים.
דוד רותם: אני מניח שבקודקס האזרחי שמכין משרד המשפטים הם יפטרו גם את הבעיה הזו.
ליאת בן מאיר-שלום: סעיף קטן (ג) היה קיים בהצעת החוק הממשלתית, כמו שדברנו עם היועץ המשפטי לממשלה, בדרג המקצועי יש ספקות לגבי ההתאמה של סעד הפיצויים למקרה הזה.
דוד רותם: מה מספר הרישיון של ה"דרג המקצועי" במשרד המשפטים?
דוד רותם: אני אוהב את הביטוי הזה ה"דרג המקצועי", המחוקק לא כפוף לדרג המקצועי במשרד המשפטים.
ליאת בן מאיר-שלום: לא אמרתי שהוא כפוף.
דוד רותם: אתמול היה פה דיון בחוק שאמר לי משיהו, הדרג המקצועי חושב שאדוני לוקח את החוק למקום אחר ממה שהתכוונה הממשלה.
דוד רותם: אמרתי מצוין, עכשיו אפשר להצביע.
נעמה מנחמי: בכל מקרה, אנחנו רוצים להבהיר שאנחנו מודעים לבעיה, יכול להיות שהוועדה חושבת שהערך שאנחנו רוצים להגן פה והחשש שבלי סעד של פיצויים יהיה קשה ליישם את החוק בפועל, כן דורשים פיצויים, למרות הבעייתיות שיש בדיני הנזיקין, רציתי שתהיו מודעים לנושא.
ליאת בן מאיר-שלום: מה הוועדה מכריעה במצב שאין בני משפחה בחיים?
נעמה מנחמי: במצב הזה, כל עוד הוועדה לא קובעת דבר אחר, אדם שאין לו משפחה יהיה איסור, מאחר ולא יהיה מי שיסכים, אלא אם כן הסכים בחייו או עברו 20 שנה.
דן חי: את יכולה לתת את הסמכות לאפוטרופוס כללי.
דוד רותם: צריך גם הגיון, אדן שאין לו קרובי משפחה, אין מי שיתבע, אף אחד לא יממש את החוק לגבי אדם כזה, גם אם יפרסמו את הצילום שלו ב"קלוז אפ" מבזה לא יהיה מי שיוכל לתבוע.
דוד רותם: אני מניח, כיוון שהתקשורת שלנו מאד אחראית ומאד רצינית היא לא תעשה את זה כי היא תגיד שיש איסור בחוק לעשות את זה, אז לא נעשה דבר שמנוגד לחוק, למרות שאין מי שיתבע אותנו.
דוד רותם: צריך לתת גם קרדיט לתקשורת, היא לא עוברת על החוק.
ליאת ברגמן-רביד: באותה מידה אסור יהיה לפרסם תמונות מחו"ל, פצועי צונאמי?
ליאת ברגמן-רביד: לפי החוק הזה אסור לי.
דוד רותם: אז אסור לך.
דוד רותם: אני לא רק מגן רק על מי שנפגע, אני מנסה להגן עלי, כי אני לא רוצה לראות את התמונות האלה.
ליאת ברגמן-רביד: אבל החוק לא נועד להגן עליך.
דוד רותם: החוק נועד להגן גם עלי.
אריק בכר: מה עם נפגעי חיזבאללה?
דוד רותם: אני לא רוצה לראות בתקשורת חלקי גופות ולא משנה איך הם נפגעו, לא משנה אם הוא יהודי, ערבי , נוצרי, מוסלמי, חילוני או חרדי.
דוד רותם: אל תכניסו לי את התמונות האלה בכוח.
דוד רותם: אין  לי ברירה, אני מקבל שני עיתונים בכל בוקר ואני חייב לקרוא אותם, לא רוצה את התמונות האלה.
דן חי: כל השאלה על מישהו מחו"ל קיימת גם היום בחוק.
דן חי: סביר להניח שאותו נפגע בצ'צ'ניה לא יתבע עיתון בישראל.
ליאת ברגמן-רביד: האיסור עדיין קיים וקיים כעבירה פלילית.
אורי מקלב: מילת סיכום, מעבר לתודות הרבות, אני רוצה להחליש מהרושם שנוצר כאן על כך שהולכים להחשיך מסכים, החוק לא מדבר על דברים כאלה.
דוד רותם: אני אמרתי שלא אכפת לי להחשיך מסכים, לא אמרו את זה עליך, למה לך להתנצל?
אורי מקלב: אני רק רוצה שלא יישאר רושם כזה בכל אופן מבחינתי, מבחינת מציע החוק.
אורי מקלב: מעבר לזה, אם אני אשקף את כל מה שנאמר בישיבה הקודמת ובישיבה הזו, כולם מסכימים לחוק, אף אח לא סותר את מה שנאמר, רק אומרים כך, זה לא נעשה, אז אם זה לא נעשה למה צריך חוק.
אורי מקלב: אם זה לא נעשה מה הבעיה של אלה שחושבים שלא נעשה אז למה צריך חוק, אם יש דברים כאלה, ויש כאלה שאומרים שכן נעשה, אז זה בא למנוע.
אורי מקלב: לפי דעתי אין כאן מישהו אחד שיכול להגיש הוא נפגע מהעניין הזה רק אולי אנשים לא רוצים שזה יהיה בחוק, אולי מפסיקה האתיקה העיתונאית.
אורי מקלב: אבל האתיקה העיתונאית, בדברים חמורים עדיין לא מכסה, חלילה אני לא מזלזל באתיקה, זה דבר חשוב, אבל דברים מהותיים לא מכוסים ועובדה שהאתיקה גם מצאה לנכון לכתוב את זה ולהוסיף את זה, יוכל להיות שיש דברים מהותיים שנמשכים, כמו במקרה שלה ובמקרים שלא באו לידי ביטוי, אם זה היה מישהו אחר יכול להיות שזה לא היה בא לידי ביטוי ולא היה מביא לשינוי האתיקה, אבל הסבל הוא לא פחות מהסבל של אותה אלמנה, זה לא סותר באותה פגיעה, גם אם הוא לא מפורסם.
דוד רותם: אתה סותר את יושב ראש הסיעה שלך.
דוד רותם: הוא אמר השבוע שלא צריך את חוק הגיור הצבאי כי ממילא הכול בסדר אז בשביל מה צריך סתם חוק מיותר.
מיכאל בן-ארי: איך הוא חוזר לזה, זה לא יאומן.
אורי מקלב: הגיור הצבאי יגיע בדברים של חבר הכנסת גפני, למה אתה צריך לערבב עכשיו, לא אקח ממנו את הקרדיט בעניין.
מיכאל בן-ארי: היושב ראש מבקש לא להחשיך את המסך.
ליאת ברגמן-רביד: זה כבר נאמר, אי אפשר לחזור, בדיוק כמו בעיתון, מה שפורסם, פורסם.
אורי מקלב: אני אומר שוב, זה גם מקל על העיתונאים.
אורי מקלב: היתר והתחרות שיש בים העיתונאים, עם החשש שאחר מפרסם ולכן הוא מפרסם דברים, וכך הוא הולך רחוק עד הקצה, זה ימנע את זה , כשיודעים שיש סדר בדבר וזה מונע תחרות, כפי שאני גם מניח שעיתונאים בעיתונים החשובים והרציניים לא רוצים לעשות, אבל מה לעשות שיש תחרות גדולה מאד שמכרסמת באופן יותר חזק את מה שהם יכולים להרשות לעצמם.
אורי מקלב: דבר אחרון, מביאים כל הזמן את אותה תמונה של תומר בוהדנה, זה באמת נכון, זו תמונה מחוללת, אבל התמונה המחוללת הזו היא רק בגלל ה"וי", אותה תמונה בלי ה"וי" לא תמונה מחוללת.
אורי מקלב: ממילא ה"וי" זה מה שמייתר את החוק.