GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חנין זועבי: אז אם המציאות בלאו הכי מתנהגת כך שבני אדם שונים גרים גם כן בישובים שונים, אז תפקידו של החוק הוא דווקא לתת לגיטימציה למקרים שבהם אתה מפלה נגד בני אדם ומונע מהם לגור איפה שהם רוצים.
חנין זועבי: כמו שאמרו, חוק עוקץ בג"ץ, דווקא להפלות ולתת לגיטימציה למקרים של אפליה.
חנין זועבי: אתה לא מגן על זכויות פה, וזה תפקידו של החוק, ואנחנו יודעים זאת לא מהנוסח של החוק אלא מהקונטקסט הפוליטי.
חנין זועבי: אתם נותנים משמעות גם לקונטקסט הפוליטי שאנחנו חיים בו.
דוד רותם: חבר הכנסת הורוביץ.
ניצן הורוביץ: חברים, הבעיה העיקרית שלנו עם החוק הזה, שהוא מעניק את הסמכות לעשות סלקציה בישובים, ועדות קבלה, כמו שזה נקרא, לגופים פרטיים, כלומר לאגודות השיתופיות.
ניצן הורוביץ: אני בהחלט מבין שבישובים מסוימים יש צורך בהתאמה מסוימת, מכל מיני קריטריונים, כולל גם כלכליים, ואני יודע שזה חלק מהמציאות.
ניצן הורוביץ: אבל אני חושב שאת ההתאמה הזו לא ראוי לתת לגוף פרטי, ותיקון 7 לחוק מינהל מקרקעי ישראל מעניק לרשות המקרקעין את הסמכות לשקול את השיקולים האלה, ורשות המקרקעין, לחברים הנכבדים שנמצאים כאן יש יד ורגל במוסדות האלה, והם יודעים איך לפעול בהם, ומצליחים להעביר שם דברים שאני גם אותם לא רואה בעין יפה, אבל מצליחים, ולכן רשות המקרקעין תשמור על האינטרסים האלה, ולא צריך לתת לאגודות שיתופיות את הסמכות לשקול את השיקולים האלה.
ניצן הורוביץ: חברים, רבים מחבריי בציבור שלנו תומכים בחוק.
ניצן הורוביץ: אומרים: אוכלוסייה חילונית, מבוססת, יש בישובים איכותיים כביכול, תהיה לנו אפשרות לא לקבל – את מי?
ניצן הורוביץ: חרדים, זה מה שהם אומרים לי.
ניצן הורוביץ: אני אומר להם: זו לא דרך לנהוג.
ניצן הורוביץ: חנין זועבי ואחרים דיברו על ערבים.
ניצן הורוביץ: אני אומר לכם שאנשים שלנו רואים בחוק אפשרות למנוע כניסה של חרדים לישוב.
דוד רותם: בספר בראשית יש מחלוקת בין אברהם אבינו והקב"ה על תהרוג צדיק ורשע.
דוד רותם: אז זה הולך – 50, 40, 30, והם נעצרים בעשרה, אתה יודע למה?
דוד רותם: כי אם יש עשרה צדיקים בעיר, הם הורסים אותה לבד.
דוד רותם: אני לא רואה פסול בזה שישוב שרוצה לחיות כישוב חילוני יגיד לי שאני לא מתאים לחיות שם.
ניצן הורוביץ: אני אומר שברגע שאדם מוכן לבוא לישוב מסוים, ולגלות סובלנות כלפי שכניו וכלפי אורח החיים הנוהג בישוב, הוא בכל זאת רוצה לגור שם, אהלן וסהלן, ואני לא אחסום אותו רק כי יש לו כיפה על הראש.
דוד רותם: הרי כשאני אבוא, ודאי אגיד שאני סובלן.
דוד רותם: שבוע אחר כך אני אגיד: אני מבקש שתבנו לי בית כנסת, אני מבקש שתבנו לי גן ילדים דתי, ואז אני מערער את כל היציבות בישוב.
ניצן הורוביץ: זה חמור מאוד.
דוד רותם: זה חמור מאוד, אבל זה ככה.
ניצן הורוביץ: אני לא מקבל את הדברים שלך, אני חושב שמה שאתה אומר לא ראוי.
ניצן הורוביץ: כל אזרח במדינה הזאת- -
דוד רותם: דיברתי על עצמי לפחות.
דוד רותם: למה אתה אומר שזה לא ראוי?
אורי אורבך: ניצן, אתה מתנגד לבית כנסת ברמת אביב.
אורי אורבך: על מה אתה מדבר?
ניצן הורוביץ: אני מתנגד לבית כנסת ברמת אביב?
ניצן הורוביץ: יש עשרות בתי כנסת ברמת אביב.
ניצן הורוביץ: אני אעלה על דעתי להגיד ברמת אביב: אתם צריכים לסגור את בית הכנסת כי זה שכונה חילונית?
דוד רותם: ניצן, אני יכול להראות לך ישוב באזור ירושלים, ישוב שהוקם כישוב חילוני.
דוד רותם: הסתננו לשם קבוצה של דתיים.
ניצן הורוביץ: המילה "הסתננו" לא מקובלת עליי.
דוד רותם: אני יודע, אבל היא מקובלת עליי.
דוד רותם: עכשיו בישוב הזה יש מלחמות עולם, האם לבנות בית כנסת, ועל איזה מגרש, ואל תבנו מתנ"ס.
דוד רותם: אסור לנו להתעלם ממציאות.
דוד רותם: יכול להיות שזה לא טוב.
דוד רותם: אני צריך גם לדאוג לכך שלא יהיו סכסוכים כאלה.
שלמה מולה: אז יש סכסוכים?
שלמה מולה: שילכו לבית משפט.
דוד רותם: אתה אומר: נלך לבית משפט, ואז נחיה בשלום.
ניצן הורוביץ: אז אנחנו נעשה את מדינת ישראל על פי דודו רותם, עיר לחילונים, עיר לחרדים, עיר לאשכנזים, עיר לספרדים, עיר לחרדים ספרדים, עיר לחרדים אשכנזים, עיר להומואים, עיר ללסביות.
ניצן הורוביץ: אתם יצאתם מדעתכם?
דוד רותם: ניצן, אני גר בירושלים כל חיי.
דוד רותם: אני ראיתי איך רחוב בר אילן הופך להיות שדה קרב, ולמה הוא נהיה שדה קרב?
דוד רותם: לא כי הירושלמים באו.
דוד רותם: כי הביאו ייבוא מתל אביב.
ניצן הורוביץ: לפי מה שאתה אומר, לא צריך רק חוק כזה, שמגביל ל-500 בתים.
ניצן הורוביץ: צריך בכלל לחלק את מדינת ישראל לקבוצות ותתי קבוצות כדי שבכל מגזר יהיה העיר הנפרדת שלו.
דוד רותם: ארץ ישראל לא ניתנת לחלוקה.
ישראל חסון: ניצן, החוק הזה מתוחם לפריפריות והרוח שמדברת עליו מדברת על קהילות קטנות עם רמת ערבות הדדית.
ישראל חסון: אני מציע שתתייחס לזה, ובוא לא נלך לחזון אפוקליפטי.
ניצן הורוביץ: אני אתייחס לזה, ישראל.
ניצן הורוביץ: ביחס לחוק הזה, כי אני לא רוצה להתייחס לדברים שאמר יושב ראש הוועדה, כי אחרת נהפוך את המדינה שלנו למקום שאיש לא ירצה לחיות בו, וכל אדם בכל ישוב שלא יהיה בדיוק מתאים לסוג שלו ירגיש לא רצוי.
ניצן הורוביץ: הצעת החוק חלה גם על ישובים גדולים יחסית של 500 בתים, זה אומר 2,000-3,000 נפש.
ניצן הורוביץ: ישוב כזה הוא לא ישוב קטן, כמו שאמר חבר הכנסת וקנין.
ניצן הורוביץ: זה ישובים גדולים.
ניצן הורוביץ: כשאנחנו מדברים על ישוב עם אלפי תושבים ואנחנו מדברים על הרחבות, ממילא בישובים האלה אורח החיים הוא לא שיתופי.
ניצן הורוביץ: זה הרחבות, זה וילות שאנשים בונים בישובים שהם בעלי סגנון פרברי.
ניצן הורוביץ: אני לא מבין למה בישוב כזה, שהוא ישוב גדול, אנשים ממילא נוסעים מדי בוקר מהישוב החוצה לעבוד, זה לא כפר או קיבוץ שעובדים שם יחד- -
שי חרמש: זה גם.
ניצן הורוביץ: אני לא מבין למה בישוב כזה צריך לעשות ועדת קבלה שתמנע מאדם שהוא לא בדיוק דומה לבנות שם בית.
ניצן הורוביץ: אני מבין כשחבר הכנסת וקנין מדבר על ישוב קטן, שיתופי, שבאמת יש חיים בצוותא.
שי חרמש: בזה תסכים?
ניצן הורוביץ: אני מבין שאז יש יותר היגיון.
ניצן הורוביץ: כשמדברים על הרחבות, על בניות, זה עסק כלכלי לכל דבר.
ניצן הורוביץ: ולבוא בישוב כזה, לעשות ועדות קבלה, לעשות בישוב כזה, שהוא ישוב פרברי, הוא לא ישוב ברוח ערכי תנועת העבודה ששנינו אמונים עליה, שי, לעשות בו ועדות קבלה לפי קריטריונים של התאמה לאורח חיים, למרקם חברתי, להשקפת יסוד, זה פסול בעיני.
ניצן הורוביץ: זה אדמת מדינה, זה שטח ציבורי.
ניצן הורוביץ: אדם סובלני יגור שם אם הוא חרדי ואם הוא ערבי ואם הוא נכה ואם הוא מזרחי ואם הוא ז'ורז'ט מגבעתיים.
אורי אורבך: יש פה שני דיונים שמתערבבים, אחד זה האם יש זכות לישוב קהילתי.
אורי אורבך: יד פה, כנראה, טענות של אנשים שחושבים שאין זכות בכלל לישוב קהילתי.
אורי אורבך: המאפיין המרכזי של ישוב קהילתי, כדי שהוא יהיה קהילה, זו ועדת קבלה.
אורי אורבך: אפשר לדון מהם הגבולות והמגבלות של ועדת קבלה, באילו נימוקים פוסלים אנשים ובאילו לא פוסלים אנשים.
אורי אורבך: יש פה טיעון אחר שמתערבב.
אורי אורבך: יש פה קרב על דמותה של המדינה, בעיקר בגליל ובנגב, והעובדה שציבור ערבי בעיקר, אנטי ציוני בעיקר, מתנגד לוועדות קליטה זה כי הוא מתנגד לישובים קהילתיים יהודים, כי הוא מתנגד לרעיון של ייהוד הגליל שאני רואה בו ערך, ואת רואה בו נזק, כי את רוצה את אזרוח הגליל.
חנין זועבי: אז זה חוק נגד אוכלוסייה בעלת אופי מיוחד אנטי ציוני.
חנין זועבי: אתה אומר שהחוק הזה- -
דוד רותם: חברת הכנסת זועבי, כדי שלא יהיה שום ספק, יש פה שתי הצעות חוק.
דוד רותם: יש הצעת חוק אחת של חברי הכנסת חסון וחרמש, שהם עוסקים בעניינים כלליים.
דוד רותם: הצעת החוק שלי באה נגד אוכלוסייה אנטי ציונית.
דוד רותם: אני גאה בכך שמדינת ישראל שאני רוצה שתהיה היא מדינה ציונית.
חנין זועבי: אבל זו צריכה להיות הכותרת.
דוד רותם: אז שתהיה כותרת בעיתון: חבר הכנסת רותם רוצה מדינה ציונית.
חנין זועבי: גם האיחוד האירופי- -
דוד רותם: אל תפחידו אותי עם האיחוד האירופי.
דוד רותם: אני החלטתי לאמץ דמוקרטיה נוסח סוריה, ואחר כך נמשיך לדבר.
חנין זועבי: אדוני, אל תתבלבל.
חנין זועבי: המולדת שלי היא פה, לא בסוריה.
חנין זועבי: נולדתי פה.
חנין זועבי: לכן אני רוצה שוויון.
דוד רותם: זאת מדינה שהעולם החליט שהיא מדינה יהודית, ולא יעזור לכם שום דבר בנושא.
אורי אורבך: יש פה שני ויכוחים – ויכוח על האם צריך ישוב קהילתי ומה מותר לו ומה אסור לו, ויש פה ויכוח בין ציונים לאנטי ציונים.
אורי אורבך: אנחנו לא באנו לכנסת כדי להתבייש לא ביהדות שלנו ולא בציונות שלנו ולא בציונות שלנו כקריטריון, ואם אני צריך לבחור בין האיחוד האירופי לבין הליגה הערבית, למרות שאנחנו גרים פה- -
חנין זועבי: תבחר בדמוקרטיה.
חנין זועבי: אם אתה אומר: מדינה יהודית ודמוקרטית, אז תתנהג כמו דמוקרטיה.
חנין זועבי: או שתגיד: יש סתירה בין מדינה יהודית לבין מדינה דמוקרטית.
אורי אורבך: אם אני צריך לבחור בין שתי קבוצות, בין האיחוד האירופי לליגה הערבית, שזה שני מקומות לא אטרקטיביים במיוחד, אני אבחר בדמוקרטיה, אז ודאי שלא אבחר בליגה הערבית, ואני אבחר באיחוד האירופי.
חנין זועבי: אתה בינתיים בוחר באפרטהייד.
אורי אורבך: לא צריך ממך ציונים.
ישראל חסון: אני לא מוכן שחברת הכנסת זועבי תחזור בפעם העשירית על המילה "אפרטהייד" ו"גזען".
דוד רותם: היא תחזור על זה, כי זה המנטרה הקבועה שלה.
דוד רותם: אין לה משהו אחר להגיד.
ישראל חסון: היא אמרה שכשאני אפסיק להיות גזען, היא תפסיק.
דוד רותם: היא מדברת על החוק שלי.
דוד רותם: היא מדברת אליי.
אורי אורבך: המטרה של חברי הכנסת הערבים שאנחנו נתבייש ביהדות ובציונות שלנו, ואנחנו לא נתבייש בזה.
אורי אורבך: ולא צריך הטפות מאזרחים ערבים שווי זכויות על דמוקרטיה, כי עדיף לאזרחים ערבים להיות מקופחים בישראל מלהיות שווי זכויות בכל מדינה ערבית.
אורי אורבך: אני לא רוצה שזה יהיה, חלילה.
אורי אורבך: אני רוצה שוויון זכויות לערבים, אבל אם צריך לבחור בין שתי ברירות רעות, עדיף להיות אזרח ערבי מקופח בישראל – אם חלילה נגזר.
אורי אורבך: אני בעד שוויון - מאשר אזרח שווה זכויות בכל מדינה ערבית.
אורי אורבך: אז הטפות המוסר האלה של חברי כנסת ערבים על הציונות ועל היהדות שלנו, אני לא מקבל אותן.
אורי אורבך: ודאי שאזרחים ערבים או חרדים או כל אחד שחי בישוב קהילתי, שהתקבל, שהקים, ודאי שמגיעות לו כל הזכויות מתוקף היותו חבר בישוב קהילתי, אבל כשאתה מקים ישוב קהילתי וכשאתה בוחר אנשים, יש לך זכות לבחור את אופיו של הישוב עד גודל מסוים.
אורי אורבך: אפשר לדון – לא 500, 300 – מה גודלו של ישוב מספיק גדול שיכול לקבל כל מיני סוגי אוכלוסייה, זה דיון שראוי לעשות אותו.
אורי אורבך: זה לא קדוש, שיהיו 500.
אורי אורבך: אבל לשמוע את הטענות מאוכלוסיות מיעוט, שכאילו מקפחים אותם, זה נכון גם לגבי ערבים אבל זה נכון גם לגבי חרדים בהקשרים אחרים.
אורי אורבך: יש בזה הרבה צביעות, כי גם חרדים וגם ערבים, לישובים שלהם קשה להתקבל לא כי יש חוק, אלא משום שסגנון החיים והיחס שהם נותנים למי שזר מקבוצת הרוב שבאה לגור בישוב שלהם הוא בלתי אפשרי.
אורי אורבך: לכן להגיד: החוק לא מאפשר לנו, יש מספיק מקומות גם בגליל וגם בנגב לאזרחים יהודים וערבים לגור, ואם ערבים רוצים להקים ישוב קהילתי שבו תנאי הקבלה יהיו שונים וועדת הקבלה תחליט על הקריטריונים שלה, שהם יהיו חוקיים, אהלן וסהלן.
דוד רותם: חבר הכנסת בן-סימון, בבקשה.
דניאל בן-סימון: אדוני היושב ראש, אני לא חבר בוועדה הזאת.
דניאל בן-סימון: זה הביקור הראשון שלי, והוא מסתמן כאולי האחרון, כי אני בא לדיון ענייני ואני גולש לוויכוח פוליטי על דמותה של המדינה - כמה צריכה להיות יהודית וכמה צריכה להיות ערבית, ובסך הכול באנו לדון בהצעת חוק שהיא לא ראויה, היא לא נכונה, וצר לי לומר את זה, כי דווקא בפריפריה, דווקא אוכלוסיות דחויות, כי ועדות קבלה יש באקירוב.
דניאל בן-סימון: שם לא תתקבל, דודו רותם, בגלל המראה שלך.
דניאל בן-סימון: אבל דווקא בפריפריה, לשם נשלחו כל האוכלוסיות החלשות, המאבק הוא בין החלשים על מקום ראוי בחברה הישראלית.
דניאל בן-סימון: כמה עצוב שדווקא במקומות החזקים אין דיון בכלל, כי ועדות קבלה הן דבר טבעי.
דניאל בן-סימון: דווקא בפריפריה, שדווקא החולשה צריכה להתקרב לחולשה כדי ליצור חוזק, יש סכסוך בין אוכלוסייה בעיר פיתוח בפריפריה לבין ישוב ערבי, ושום חוק לא יעזור.
דניאל בן-סימון: בדקתי את ערד כמקרה אופייני של ועדת קבלה.
דניאל בן-סימון: בערד כדי להבדיל את עצמה משאר הישובים – אופקים, נתיבות וכל הכשל שהיה בדרום, החליטו להקים משהו מעבדתי, ואז אנשים עברו ועדות קבלה, והגיעו רק הטובים.
דניאל בן-סימון: בראש הישוב עמד בייגה שוחט, הוא היה מהמקימים, רצו להקים משהו אחר.
דניאל בן-סימון: ערד היום התמוטטה.
דניאל בן-סימון: כל ועדות הקבלה לא הצליחו לשמור על הייחוד של הישוב הזה, כי יש דינמיקה.
דניאל בן-סימון: בסך הכול המרקם החברתי- -
שי חרמש: זה בדיוק הנימוק למה צריך ועדות קבלה.
דניאל בן-סימון: בוועדות הקבלה האלה לא קיבלו את החלשים.
שי חרמש: למה העיר קרסה?
דניאל בן-סימון: אל תגיד לי: ועדות קבלה, כי אז צריך לעשות על הכול, גם על הכנסת.
דניאל בן-סימון: לכן אני אומר לך, יש בעיה דווקא בפריפריה.
דניאל בן-סימון: זו חברה מפולגת, שסועה, מופרדת, והחוק הזה נועד להפריד אותה עוד יותר.
דניאל בן-סימון: כוחה של החברה הישראלית הוא במורכבות שלה, בקירוב לבבות תחת להפריד אותם.
דניאל בן-סימון: אין בצרפת ועדות קבלה, זו מדינה של 60 מיליון תושבים, אין באיטליה ובבלגיה ועדות קבלה, אלא אם רוצים לייהד את המדינה, ואז צריך להגיד את הדברים.
דניאל בן-סימון: צריך להגיד את האמת, שבגלל הוויכוח על דמותה של המדינה חייבים לייהד את הגליל, ולכן אין כניסה לאוכלוסייה ערבית.
דניאל בן-סימון: אני רוצה לשמוע זאת מפורשות, ואם לא- -
חנין זועבי: זה נאמר.
דניאל בן-סימון: זה נאמר על ידי אורבך.
דניאל בן-סימון: אני אומר בצער שוועדות הקבלה קיימות דווקא באזורים החזקים, ועל זה אין ויכוח, שם זה מצער מאוד.
דניאל בן-סימון: דווקא במקומות האלה, בשולים של החברה הישראלית, גם גיאוגרפית, גם חברתית, כלכלית צריך למצוא מנגנונים שיקרבו בין האוכלוסיות, ולא חשוב בעניין הזה לא ערבים, לא יהודים, לא עולים מחבר העמים, לא דתיים, לא חרדים.
דניאל בן-סימון: זו הגישה שלי.
דניאל בן-סימון: כל הפרדה תפגע במרקם המיוחד מאוד של החברה הישראלית.
שי חרמש: אין לי אלא להודות לשכני מהדרום בן-סימון, שהסביר למה צריך ועדת קבלה.
שי חרמש: דני, אחד מהישובים היותר משגשגים בנגב הוא רהט.
שי חרמש: ברהט מינהל מקרקעי ישראל משווק את המגרשים – לכל רובע ברהט משווק המינהל את המגרשים לאותה משפחה בלבד, ולא מערבבים גם לא בין ערבים לערבים, בין בדואים לבדואים.
חנין זועבי: רוצים לשנות.
שי חרמש: תתחילו לשנות שם.
שי חרמש: אינני בתפישתו של חבר הכנסת רותם.
שי חרמש: הצעת החוק היא לא ציונית, לא אנטי ציונית, לא קשור לזה.
שי חרמש: ההצעה הזו עוסקת בהיבט חברתי בלבד.
שי חרמש: כשם שלא יעלה על הדעת שבישוב חרדי תיכנס אוכלוסייה שמפרה שבת, שמחללת שבת, שמעלה, לא עלינו, חזיר על האש באמצע הרחוב, איש לא יעלה על דעתו דבר כזה לעשות כי יש הומוגניות, יש תפישת עולם משותפת.
שי חרמש: אני לא יודע מה רוצים.
שי חרמש: בואו נלך לישובים החרדים.
שי חרמש: רהט כבר עברנו, הגענו לישובים החרדים, עכשיו בואו נגיע לאפיון.
שי חרמש: אני גר בישוב שגר בקו עימות בדרום.
שי חרמש: יש שם 45 משפחות, והם לא גרים כדי לעבוד בתל אביב אלא כי הילדים שלהם נמצאים בבית תינוקות ובבית ילדים ובערב במועדון ובצהריים בחדר האוכל ובאמצע היום במרפאה ובאמצע בבריכת שחייה.
שי חרמש: לקהילה קטנה יש אפיונים, יש דפוס חיים.
שי חרמש: אם באותו מקום קטן מתרכזים כמה דפוסי חיים, אין דפוס חיים לאף אחד.
שי חרמש: חנין, יש לי רושם שעל הגב הקטן של ישובים קטנים בפריפריה שמתמודדים עם בעיות קיום, למה באו ההרחבות?
שי חרמש: כדי שמאות ישובים בפריפריה על גבול הלבנון וברצועת עזה ובמרחבים ובשדות נגב, יושבים פה ראשי המועצות - הישובים ידלדלו מהאוכלוסייה שלהם.
שי חרמש: אותם ישובים הלכו להרחבות האלה כי הם נחלשו.
שי חרמש: הם לא עשו את זה מעמדת כוח.
שי חרמש: הם לא עזריאלי ולא אקירוב ולא המגדלים בתל אביב.
שי חרמש: הם עושים את זה כי הם מחפשים דרך להתחזק.
שי חרמש: האם לחזק אותם זה להכניס אוכלוסיות עם דפוסי תרבות שונים, דפוסי החלטה שונים, האם קהילה של 200-300 משפחות צריכות לחיות בהטרוגניות או בהומוגניות?
שי חרמש: לא צבע, לא דת, לא לאום, לא מין, לא דבר וחצי דבר מהדברים שהעלית.
שי חרמש: כשאתה בא היום לאותו סעיף 6 בחוק, והוא אומר: מאפיינים ייחודיים של הישוב הכפרי או הישוב הקהילתי הקבועים בתקנות, אם ישנם כאלה, ובלבד ש – אין פה שום ועדה פרטית – הוועדה הזאת תפעל בקריטריונים שאושרו על ידי הממלכה, על ידי מינהל מקרקעי ישראל לאחר שקיבלו את רשותו ואישורו של רשם האגודות השיתופיות.
שי חרמש: להזכירך, דודו, רשם האגודות השיתופיות הוא במעמד של שופט מחוזי.
שי חרמש: אנחנו מדברים על קהילות קטנות, ואם הוויכוח עם ניצן הורוביץ הוא לא על העיקרון, אני מוכן לדון.
שי חרמש: לא 500, 372 זה בסדר?
שי חרמש: 113 זה בסדר?
שי חרמש: בוא נבחר מספר.
שי חרמש: העיקרון הוא של הומוגניות.
שי חרמש: כמו שהררית – לא יעלה על הדעת שיגורו שם אנשים שאינם מקיימים את אורח החיים הזה, כמו שאמירים הוא ישוב צמחוני, כמו שישוב בדואי או חרדי, כמו שלא יעלה הדעת שבישוב כמו אמירים, יגיד לו: אין ועדת קבלה.
שי חרמש: מי שקונה מגרש, יושב, מחר שובר את אורח החיים הזה.
שי חרמש: אם אתה רוצה היום לפרק את הקהילות הקטנות הרעועות האלה – שוב, זה לא אקירוב, זה ההפוך של אקירוב.
שי חרמש: מנקודת חולשה ישובים בפריפריה במקומות קשים מנסים להתחזק.
שי חרמש: אתה אומר: לא, אכניס לכם גורמים שיהיו לא חלק מההוויה החברתית, לא חלק מתפישת העולם.
שי חרמש: 100 משפחות לא יכולות לריב ביניהן?
שי חרמש: גם 30 יכולות.
שי חרמש: ערד הוקמה בדרך של ועדת קבלה.
שי חרמש: היא היתה היהלום של הנגב, וחדלה להיות כזאת ברגע שגדלה וקלטה לתוכה כל מיני סוגי אוכלוסיות.
שי חרמש: והיום ערד שסועה בין חרדים לחילונים, לשוהים בלתי חוקיים ולבדואים.
שי חרמש: אם אתה רוצה היום להביא את ערד על כל הפריפריה, אני מאמין שזו לא כוונתך.
שי חרמש: תנו לישובים הקטנים, ההומוגניים, האינטימיים לחיות את החיים שלהם.
שי חרמש: ולכם המיעוטים, אל תזרקו על הגב של תושבי הישובים הקטנים בפריפריה את מצוקות הקרקע שלכם.
שי חרמש: אם אתם אומרים: ממילא הערבים לא באים לישובים האלה, משמע הם אינם פתרון למצוקת המקרקעין של הישוב הערבי, אז מה אתם רוצים מאתנו?
שי חרמש: לתלות על הוו הקטן הזה של הישרדות של מאות ישובים בפריפריה את בעיית המקרקעין ומצוקת הקרקע בישובים הערבים?
שי חרמש: לא תפתרו שם, כי אתם לא רוצים לבוא לשם, אז מה אתם רוצים מאתנו?
שי חרמש: לכו תפתרו את זה מול הממשלה.
שי חרמש: תפשירו קרקעות, תשנו שינוי ייעוד.
שי חרמש: דרך ישובים כמו אמירים ואביבים זה הפתרון?
שי חרמש: לא.
דוד רותם: שמואל ריפמן, בבקשה.
שמואל ריפמן: אני חושב שהדיון פה הלך למקומות אחרים לגמרי.
שמואל ריפמן: במדינת ישראל כ-7 מיליון אזרחים.
שמואל ריפמן: מתוכם כ-900 אלף איש גרים בקיבוצים, מושבים, ישובים קהילתיים.
שמואל ריפמן: מיעוט קטן, 6 אחוז מסך כל האוכלוסייה בחר לחיות בקהילות שהתוו את הדרך, חלקם לפני 100 שנה, 50 שנה, והיום בישובים אחרים.
שמואל ריפמן: על מה הצעקה?
שמואל ריפמן: אין בעיה בתל אביב וגם לא בשפרעם.
שמואל ריפמן: במקומות האלה אתם מסודרים.
שמואל ריפמן: בחרתם לחיות בצורת חיים מסוימת, אני מכבד את הדרך שבה בחרתם.
שמואל ריפמן: חבל לי שלא באתם לגור בנגב ובגליל, לכל מי שגר בערים הגדולות.
שמואל ריפמן: יש מספיק מקום גם בנגב וגם בגליל.
שמואל ריפמן: שי אמר את מרבית הדברים, ולכן לא אכנס לנקודות שהוא התייחס אליהן.
שמואל ריפמן: יושב פה מקרה, יהודי תת אלוף בצה"ל, שרוצה להתקבל לישוב קהילתי בנגב, ולא רוצה לעבור ועדת קבלה, והוא לא ייכנס לישוב בלי לעבור ועדת קבלה, גם אם הוא תת אלוף בצה"ל.
שמואל ריפמן: זה בכלל לא משנה.
שמואל ריפמן: אנחנו מדברים על הזכות הבסיסית של קהילות קטנות לקבוע את האופי, ואני מסכים עם מה ששי אמר – תתווכחו, אפשר 400, 300, אבל תנו לנו את האפשרות, כמו שנתנו לכם את האפשרות לחיות איפה שאתם רוצים.
שמואל ריפמן: בסופו של דבר הדיון הוא באמת על ועדות הקבלה ולא מעבר לזה.
שמואל ריפמן: תאשרו את זה.
שמואל ריפמן: זה יהיה טוב גם ליהודים, גם לחילונים, גם לדתיים, לכל מי שחי במדינה הזאת.
דב חנין: שכחת להגיד: גם לערבים.
שמואל ריפמן: הפרעת לי.
שמואל ריפמן: באתי להגיד: גם לערבים.
שמואל ריפמן: לכן אני קורא לוועדה המכובדת הזאת לאשר את החוק כפי שהוא.
דוד רותם: דוד קוכמן, מזכיר איגוד החקלאים, בבקשה.
דוד קוכמן: אני גר גם בכפר, ואני גם משמש כיושב ראש מזכ"ל האיחוד החקלאי.
דוד קוכמן: האיחוד החקלאי הוא לא תנועה עם רקע מפלגתי.
דוד קוכמן: היא הוקמה כך, כלומר אין לנו זהות לאף מפלגה כלשהי בעניין הזה.
דוד קוכמן: עד לפני כעשר שנים לא התעוררה שאלה של ועדות הקבלה באף מקום.
דוד קוכמן: היתה ועדת קבלה בכל מקום, והדברים התנהלו בכל מקום.
דוד קוכמן: אנחנו מתנהלים כקואופרטיבים במשמעות החברתית של העניין.
דוד קוכמן: זה ההבדל בין חברה במובן של חברה שיש בה מנהל אחד ועובדים לבין קואופרטיב שמתנהל במובן החברתי שלו.
דוד קוכמן: הפתיע אותי הדברים ששמעתי ממך, העמדות שהבעת, כי הן לא משקפות את המציאות.
דוד קוכמן: השוני קרה בעשר השנים האחרונות, אז החלו לקום גופים שונים ומשונים שתקפו את עתם קיומן של ועדות הקבלה, כולל האגודה לזכויות האזרח וכל מיני גופים אחרים שמניעים כל מיני בודדים שמנסים להתקבל.
דב חנין: בית המשפט העליון בין הגופים השונים והמשונים.
דוד קוכמן: עם כל הכבוד לבית המשפט העליון- -
דוד קוכמן: התכוונתי לומר שהמחוקק יושב כאן.
דוד רותם: הערות על בית המשפט העליון - לא בחדר הזה.
דוד קוכמן: לאלה שמדברים על קואופרטיבים וכדומה, גם בארץ, אבל בכל מקום בעולם יש קואופרטיבים, שמתנהלים כקואופרטיב ומקבלים אנשים.
דוד קוכמן: גורדי השחקים בניו יורק, המדינה הכי נאורה והכי ליברלית והכי דמוקרטית.
דוד קוכמן: שם לא מתקבלים אנשים ללא ועדות קבלה.
דוד קוכמן: ואף אחד לא אומר שהם עושים משהו גזעני או משהו לא בסדר.
דוד קוכמן: אף אחד לא מפקפק ביכולת של 100, 200 אנשים שגרים בגורד שחקים להחליט שהם רוצים לקבל אנשים מסוימים מסיבות שלהם.
דוד קוכמן: אנחנו לא יכולים להתעלם – מנסים להיכנס לישובים בשנים האחרונות גורמים מפוקפקים מבחינת הרקע האישי שלהם.
דוד קוכמן: יש אנשים שלא מתאימים לחיי הקהילה.
דוד קוכמן: אנחנו מתנהלים כקואופרטיב שדורש מעורבות, אחריות משותפת, ויש אנשים שלא מתאימים לחיים האלה.
דוד קוכמן: מי שבחר לחיות בחיי קהילה, יש לזה משמעות.
דוד קוכמן: זה לא לגור בווילה.
דוד קוכמן: הליכי הקליטה שלנו מבוססים לא על הומוגניות אלא דווקא על ההטרוגניות המוגבלת שאנחנו מבקשים להטיל.
דוד קוכמן: אנחנו חושבים שבתוך קהילה צריכים להיות אנשים מכל מיני סוגים.
דוד קוכמן: אנחנו לא מחפשים אנשים עם תארים אקדמיים או אנשים שיש להם הרבה בבנק.
דוד קוכמן: אנחנו לא בודקים ולא מסוגלים לבדוק את זה.
דוד קוכמן: אנחנו מחפשים אנשים שמסוגלים לחיות חיי קהילה, לתרום לחברה שלהם, לפעול למען הסביבה, לקבל החלטות של הרוב ולא להיות במיעוט שכל הזמן מסית נגד הרוב.
דוד קוכמן: עולים כאן בוועדה דברים מקוממים- -
דוד רותם: בוועדה הזאת דיברו חברי כנסת.
דוד רותם: שום דבר שהם אומרים לא מקומם.
דוד קוכמן: לא מדבר על חברי הכנסת.
דוד קוכמן: אני מדבר באופן כללי.
דוד קוכמן: מביאים את הדיון הזה לכיוון של יהודים, ערבים.
דוד קוכמן: אני לא חושב שזה צריך להיות הדיון.
דוד קוכמן: יש ערבים שמתגוררים גם בישובים יהודיים, ומקבלים אותם.
דוד קוכמן: זה לא הסיבה שבגללם מקבלים או לא, למרות שאני אומר שכדי לנהל חיי קהילה בתוך ישוב קטן שבו, ויש לנו ישובים שמנהלים חיי קהילה מצוינים כמו בית יצחק, שזה 500 משפחות, ובקידרון יש 500 וברנר זה קיבוץ עם הרבה מאוד אנשים, ומקיימים חיי קהילה, למרות שאנשים אומרים שאין חיי קהילה.
דוד קוכמן: נאמרו כאן דברים לגבי הנושא של האפליה של מגזרים מסוימים.
דוד קוכמן: אני מציע שכדי להזים את זה אחת ולתמיד צריך להזמין את מינהל מקרקעי ישראל ממחוז הצפון, כדי שישמיע מה קרה בחמש השנים האחרונות מבחינת שיווק הקרקע, מבחינת הקצאה לבני המקום.
דוד קוכמן: יש החלטת מועצה, 1103, שאומרת שישובי המיעוטים, יהיה ניתן שהמינהל יקצה ב-100 אחוז לבני המקום.
דוד קוכמן: אין על זה ויכוח.
דוד קוכמן: לא שמעתי את האגודה לזכויות האזרח, למה יש אפליה רק לבני הישובים הבדואים, הדרוזים או הנוצרים או הערבים.
דוד קוכמן: גם אין לי בעיה עם ההחלטה הזאת.
דוד קוכמן: אני רק אומר שאי אפשר להציג את הדברים בצורה חד צדדית נגד מגזרים מסוימים.
דוד קוכמן: תסתכלו על הכול.
דוד קוכמן: יתרה מכך, אם תזמין את מנהל המחוז של מינהל מקרקעי ישראל הוא יגיד לך שגם אם מישהו העז להגיע ממקום מסוים ורכש קרקע, הוא נאלץ לברוח משם, כי בסופו של יום פעלו לא בצורה של ועדת קבלה מסודרת, אלא תקעו לו סכין באיזה לילה אחד, ואז הוא עזב את השטח.
דוד קוכמן: יש דברים שלא מדברים עליהם כאן.
דוד קוכמן: יש אלפי יחידות דיור שאי אפשר להקצות אותם, למרות שהם מפותחים במגזרים השונים של בני המיעוטים.
דוד קוכמן: הם לא מוקצים, כי הישובים עצמם לא מוכנים להקצות אותם לאנשים אחרים, ממשפחות אחרות וממקומות אחרים.
דוד קוכמן: תזמינו את אנשי המינהל שיבואו להגיד את הדברים האלה.
דוד רותם: רבותיי, אנחנו צריכים לסיים את הישיבה.
דוד רותם: אם יש עוד מישהו שרוצה לדבר על הכללי, אני מוכן לשמוע, יש לנו עוד חמש דקות, כי החל בישיבה הבאה נעסוק בחוק סעיף-סעיף.
דוד רותם: ראש המועצה של משגב, בבקשה.
רון שני: החוק בכלל לא מתייחס לשאלה של יהודים, ערבים, צבע, דת, מין וכן הלאה.
רון שני: מאחר שאני מדבר בשם כמעט כל התושבים במשגב- -
אליהו שטרן: זה לא נכון.
דוד רותם: סליחה, מישהו הכריח אותך להקים בישוב שלך ועדת קבלה?
דוד רותם: יש לך רוב בישוב, אל תקים ועדת קבלה.
אליהו שטרן: ואם אני במיעוט, אין לי זכות לחיות בבית שלי?
דוד רותם: יש לך זכות לחיות בבית שלך, אבל אל תקבע מי הרוב ומי מייצג את הרוב.
אליהו שטרן: הוא לא נבחר- -
דוד רותם: הוא נבחר כראש המועצה, הוא מייצג את התושבים.
דוד רותם: בבקשה, אדוני ראש המועצה.
רון שני: אז כמעט כל תושבי משגב מתנגדים לאפליה על כל רקע, והמטרה, לפחות שאני רואה אותה, של החוק זה לשים תהליכי בקרה גם עלינו, כדי שאותן ועדות קבלה ישוביות שהיו בזמנו, ובאמת יצרו תהליכים, והרבה אנשים שנפגעו מזה, שזה לא יחזור.
רון שני: לכן הצעת החוק עם תיקונים כאלה או אחרים שהפרקליטות הוסיפה- -
דוד רותם: היא לא הוסיפה שום תיקונים.
רון שני: הצעות.
רון שני: המטרה היא לאזן את התהליך ולגרום לו להיות תהליך מבוקר וציבורי, כי יש זכויות הקהילה הקטנות והמצומצמות לעומת זכויות הפרט, וכאן לקהילה מגיעה גם רמה מסוימת של זכויות, עם הבקרה המתאימה.
רון שני: כמו שאנחנו יודעים שבשוק חופשי, ניקח את הדוגמה שחבר הכנסת בן-סימון אמר על מגדלי אקירוב, שם השוק החופשי מדבר, שם השוק החופשי עושה את ועדת הקבלה.
רון שני: התחליף לתהליך קבלה מסוים הוא שוק חופשי, ואז הכסף מדבר.
רון שני: אנחנו לא רוצים להיות שם, כי אנחנו לא רוצים להיות במצב שערכי הקרקע עולים ועולים, ורק מי שידו משגת יכול לבוא ולגור, וככל שרמת החיים בישוב עולה, הקרקע נעשית יותר יקרה, והסלקציה הטבעית הזו מתקיימת.
רון שני: להפך, אנחנו רוצים להוריד אותה.
רון שני: כי ברגע שיש מנגנון, והוא אומר:
רון שני: אתה לא נבחן לפי הכסף שלך, אלא האם אתה יכול להתאים לאורחות החיים של הקהילה, וזה דבר מאוד רחב, ויש על זה בקרה, ותהיה על זה בקרה גם של ערר וגם של בתי משפט, נגיע למצב שהישובים ייפתחו יותר ויותר.
רון שני: כלומר המטרה היא להקהות את הכוח של ועדות הקבלה, לפתוח אותן יותר, אך לעשות את התהליך מאוזן עם זכות הקהילה.
דוד רותם: רבותיי, עד כאן הנושאים הכלליים העקרוניים, הצהרות יום העצמאות וערב יום העצמאות.
דוד רותם: הישיבה הבאה תדון בסעיפי החוק, רק בהם, בלי רעיונות כלליים.
דוד רותם: דבי – לך מותר.
דוד רותם: הגיעה לך זכות ולא קיבלת, לך יהיה מותר.
ארז קמיניץ: אדוני, רק משפט אחד ביחס לתיקון מס' 7 לחוק מינהל מקרקעי ישראל, אני רוצה להבהיר שנשמעו פה אמירות על ידי מספר טוענים, שהתיקון הזה מייצר חוסר רלוונטיות לחוק הזה.
ארז קמיניץ: אני רוצה להבהיר דברים שכבר נאמרו גם לבית משפט עליון בעתירה אחרת שמתנהלת, תיקון 7 סעיף 4כ שחוקק אינו נוגע לשאלת ועדות הקבלה באופן ישיר.
ארז קמיניץ: הוא מציין רק תנאי שאנחנו התנינו כדי שאפשר יהיה לעבור ממשטר של חכירה לדורות למשטר של בעלות.
ארז קמיניץ: ביקשנו שכדי שהמינהל יידע שישוב מסוים מוכן לעבור למשטר של בעלות, הוא יצטרך לקבל הסכמה חד פעמית וכוללת מהאגודה לעבור- -