GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
חיים שמולביץ: אני לא יכול לתת לך תשובה חד-משמעית.
חיים שמולביץ: הוא הולך לבית המשפט, שם הוא קבל החלטה אחרת או עד תום הליכים ואז הוא יגיע לכאן.
יצחק לוי: הדרישה לחינוך המעצר היא לא מעשית.
מנחם בן-ששון: לפי דעתי יש עצרים עד תום הליכים שצריך לבדוק את זה.
אייל גובר: תום הליכים, זה רק כאן.
יצחק לוי: אני מדבר על מעצר לא כאן.
חיים שמולביץ: מה שנקרא חינוך אצלנו, שהוא גם החינוך הבלתי פורמלי, את זה אנחנו מקיימים.
יצחק לוי: עצורים לימים לא משולבים בבית הספר.
נילי איצקוביץ: כן, כי אסור להפגיש אותם עם אסירים.
יצחק לוי: כמה ימים?
קריאה: לא, אחרי 7 ימים אפשר להאריך את המעצר.
יצחק לוי: יכול ילד שעצור עד 15 ימים והוא לא בבית הספר.
חיים שמולביץ: הרוב בשלב הזה יקבלו החלטה אחרת.
יצחק לוי: אני שואל כיוון שבמסקנות ועדת קרפ אחת ההמלצות הייתה כן לקבוע בחוק חינוך לעצורים.
חיים שמולביץ: זה היה לפני העברת מערך הכליאה לשירות בתי הסוהר.
יצחק לוי: גברת קרפ דיברה אתי לפני יומיים והיא יודעת שהכל עבר לשירות בתי הסוהר.
חיים שמולביץ: היא לא יודעת.
קריאה: כנראה היא לא מודעת.
מנחם בן-ששון: אל תמהר להסיק מסקנות.
יצחק לוי: כלומר, אלה שמגיעים למעצרים ארוכים, הם בין כך משתלבים כאן.
יצחק לוי: יכול להיות שצריך להגדיר בחוק שכל מי שבמעצר מעל 15 ימים זכאי לחינוך.
יצחק לוי: זה מה שאני שואל.
יצחק לוי: אני רוצה לעשות סעיף חינוך בחוק.
יצחק לוי: אני רוצה לקבוע גם במצב שיש מאה נערים עצורים לא אצלך.
יצחק לוי: הייתה התנתקות ועצרו מאה ילדים והחליטו מטעמים כאלה ואחרים לשים אותם ברמלה והם לא כאן.
מנחם בן-ששון: זה קורה פעם בחמש שנים.
יצחק לוי: אני צריך שתהיה לי הוראה בחוק.
יצחק לוי: אני יודע שבאופק זה בסדר, אבל יכול להיות מצב שייקחו מאה ילדים לחודש.
חיים שמולביץ: כל עצור שעצור מהחלטה אחרת.
נילי איצקוביץ: מהחלטה אחרת הוא מגיע לכאן
יצחק לוי: כל עצור מהחלטה אחרת, זה יחייב חינוך.
חיים שמולביץ: זה יחייב את המערכת להעביר אותם לכאן, למקום בו יש מערכת חינוך.
יצחק לוי: אני מבין שאתם תסכימו לסעיף הזה.
נילי איצקוביץ: מבחינתנו זה גם מתקיים היום.
חיים שמולביץ: השאלה מה תעשה עם הביטחוניים.
חיים שמולביץ: אנחנו לא מפקחים על זה ולא נותנים את זה.
חיים שמולביץ: זה לא כוח אדם שלנו.
יצחק לוי: יש הבדל בין הביטחוניים?
חיים שמולביץ: אם הוא אזרח ישראלי, אין הבדל.
חיים שמולביץ: אבל אם הוא לא אזרח ישראלי, יש הבדל.
יצחק לוי: אפרת, תרשמי לך את העניין הזה של לא אזרחי ישראל ומה הזכויות שלהם.
מנחם בן-ששון: לכל אורך החוק.
יצחק לוי: כמה יש כאלה?
חיים שמולביץ: הרבה.
חיים שמולביץ: הביטחוניים זה מאות.
חיים שמולביץ: החלק הארי הוא לא אזרחי ישראל וזאת באמת בעיה.
מנחם בן-ששון: השאלה הזאת היא שאלה לאורך החוק והיא לא נקודתית.
חיים שמולביץ: גם בית המשפט העליון אמר שיש בסיס להבחנה.
חיים שמולביץ: מדובר במתן טיפול סוציאלי כאשר אמרנו שאנחנו לא נותנים טיפול סוציאלי למי שהוא לא אזרח ישראלי, דיברנו לגבי בוגרים ובית המשפט העליון אמר שזאת הבחנה סבירה.
מנחם בן-ששון: זאת שאלת תוכן.
מנחם בן-ששון: לכל אורך החוק יש לנו שאלות שנגענו בהן רק לרגע וכמעט כבדרך אגב, בשאלה של החקירה.
מנחם בן-ששון: צריך לבדוק שיטתית האם א', ב' ו-ג' שהבטחת אותו, בהיותו ילד, הוא ילד.
יצחק לוי: בואו נדבר על העובדים הסוציאליים.
יצחק לוי: כמה עובדים סוציאליים יש לכם?
נילי איצקוביץ: אני אגיע לסגל.
נילי איצקוביץ: אני עדיין באסירים אבל תכף אני אגיע לסגל.
יצחק לוי: יש מאסרי עולם כאן?
נילי איצקוביץ: שניים שהם שפוטים על רצח ל-22 שנים.
יצחק לוי: והם יישארו כאן כל ה-22 שנים?
נילי איצקוביץ: בינתיים הם נשארים כאן.
נילי איצקוביץ: הם קצת בוגרים, הם בני 19 ו-20.
יצחק לוי: מתי מעבירים אותם?
נילי איצקוביץ: בסביבות גיל 21.
נילי איצקוביץ: אתם תפגשו אותם היום.
מנחם בן-ששון: את הצגת הזאת אנחנו יכולים לשים על אתר הוועדה?
נילי איצקוביץ: כן.
נילי איצקוביץ: תאמר לי לאן ואני אשלח לך אותה.
נילי איצקוביץ: תנועות אסירים.
נילי איצקוביץ: פשוט להמחיש לכם איך בית הסוהר שלנו עובד.
נילי איצקוביץ: אנחנו לקחנו את הנתונים בחמשת החודשים הראשונים של השנה.
נילי איצקוביץ: בסך הכל 7,400 תנועות.
נילי איצקוביץ: אם אנחנו מתייחסים פר יום עבודה, יש לנו ממוצע יומי של 70 תנועות עם צרכים שונים וזה המון.
יצחק לוי: אם יש לכם 200 עצורים, זה מובן.
נילי איצקוביץ: אני רוצה גם לומר לכם שכל נער שנכנס, אנחנו מתייחסים אליו כאילו הוא נכנס מחדש כי הוא מגיע מבית המשפט ועבר עליו שם משהו.
נילי איצקוביץ: הוא מגיע מראיון שהוא חשב שהוא יתקבל לאיזה מוסד ועבר עליו משהו.
יצחק לוי: הוא עוד פעם עובר מיון?
נילי איצקוביץ: הוא לא עוד פעם עובר מיון אבל אנחנו שוב פוגשים אתו ושוב מדברים אתו ושוב הקמ"ן עושה עליו הערכה.
נילי איצקוביץ: זאת אומרת, כל פעם שהוא מגיע, אנחנו חייבים לתת לו התייחסות.
נילי איצקוביץ: זה לא כמו בוגר שיש לו כבר ניסיון והוא הולך וחוזר.
נילי איצקוביץ: זה ילד, זה נער שיש לו ציפיות שלפעמים אין להן שום קשר למציאות.
נילי איצקוביץ: לכן, כאשר הוא מגיע לכאן, הוא מתרסק, ועל מנת שזה יסתיים בשלום, אנחנו חייבים לתת לו את המענה הנכון כדי לשמור את הראש שלו מעל פני המים.
מנחם בן-ששון: המעצר בווידאו נוגע גם לילדים?
מנחם בן-ששון: הבעיה היא בעיה כפולה והיא לא רק בעיית ניהול וכוח אדם.
מנחם בן-ששון: יש כאן שתי בעיות שכל אחת מהן היא מהותית.
מנחם בן-ששון: אתה מוציא אדם ומקבל אחרי כן מישהו אחר.
מנחם בן-ששון: הבעיה האחרת היא שאתה מוציא אותו לבתי משפט ובלתי נמנע שהוא נמצא שם עם אוכלוסייה אחרת.
מנחם בן-ששון: השאלה אם לא צריך לחשוב, לפחות בחלק מהמקרים, על מפגשי וידאו עם מערכת המשפט.
יצחק לוי: כמה ילדים יוצאים כאן למעצר של 72 שעות מחוץ למקום בציפייה למשפט?
יצחק לוי: זאת אומרת, כמה יציאות יש לכם שצריך להשאיר ילד גם שישי-שבת?
נילי איצקוביץ: יש לנו כאן צוות ליווי שלנו של אופק שמורכב מקצין וארבעה סוהרים שהוא עושה בעצם את העבודה של נחשון.
נילי איצקוביץ: כל הליוויים של הדרום מכוסים על ידינו.
נילי איצקוביץ: הנער יוצא בבוקר וחוזר בערב באותו יום עם הצוות שלנו.
נילי איצקוביץ: זה דבר מצוין.
נילי איצקוביץ: אני מדברת על השהייה במעבר.
נילי איצקוביץ: כל היתר עוברים דרך המעבר.
נילי איצקוביץ: אסירים שיש להם דיון ביום ראשון או אחרי חג, ישבו בדרך כלל במעבר מיום חמישי.
יצחק לוי: אני שואל כמה.
יצחק לוי: מספרים.
יצחק לוי: הראית לי כאן טבלה של מספר תנועות ביום ואני רוצה לדעת בערך במספרים האם זה דבר מאוד זניח.
יצחק לוי: אני אומר לך מה הבעיה.
יצחק לוי: הבעיה היא ש-72 שעות במעבר זה בעייתי לילדים.
יצחק לוי: את בעצמך אומרת שכשהוא יוצא יום אחד, את צריכה לקלוט אותו בחזרה.
נילי איצקוביץ: נכון, אני מסכימה אתך.
יצחק לוי: הילד עובר גם תמורות וריגושים, גם כשהוא יוצא מהבוקר עד הערב.
יצחק לוי: עכשיו אנחנו מדברים על אלה שיוצאים מכאן ביום חמישי בלילה וחוזרים ביום שני בבוקר או ראשון בלילה או שני בלילה.
יצחק לוי: אני לא רוצה שהוא יצא כך.
יצחק לוי: בא שירות בתי הסוהר ואומר לי שאין לו ברירה אחרת והוא צריך שהילד יהיה במעבר.
יצחק לוי: אני רוצה לשקול אתכם אם אין ברירה אחרת.
יצחק לוי: כלומר, יש דרישה בוועדה לקבוע בחוק שאין 72 שעות אלא יש רק 24 שעות.
מנחם בן-ששון: יש שלוש אפשרויות.
מנחם בן-ששון: האחת היא שאתה קובע ימי דיונים שהם לא בסוף השבוע ולכן אתה לכתחילה בונה את זה כך.
חיים שמולביץ: זאת החלטה של בית המשפט ולא שלנו
מנחם בן-ששון: על האפשרות השנייה דיברנו קודם, זה באמצעים אלקטרוניים.
מנחם בן-ששון: זה לא פשוט כי עורכי הדין לא ממליצים על זה.
מנחם בן-ששון: האפשרות השלישית היא זאת שבית המשפט לא אוהב אותה, לחשוב עוד פעם על הטענה הבסיסית של בית המשפט שהוא לא יכול לשים כאן בית משפט.
מנחם בן-ששון: אם זאת כזאת כמות, אני חושב לעצמי שזה היה נכון לעשות זאת ועשו את זה בהתנתקות ואנחנו עושים את זה בחלק מהעבירות הביטחוניות.
מנחם בן-ששון: זה לא בלתי קיים שבית המשפט בונה את עצמו במקום אחר.
נילי איצקוביץ: אנחנו נברך על זה.
חיים שמולביץ: אם יהיה בית משפט בקרבת בית הסוהר, אנחנו בוודאי נסכים.
ורדה שחק: הנהלת בית המשפט לא מסכימה לזה.
מנחם בן-ששון: יש חריגים.
חיים שמולביץ: אם זה יהיה, אנחנו נברך על זה ואני חושב שזה ראוי ונכון.
מנחם בן-ששון: אלה שלושת האופציות.
מנחם בן-ששון: אם המחוקק לא ירשה את זה, זה יהיה אחד הפתרונות.
חיים שמולביץ: אני יכול לתת לכם דוגמאות של ה-72 שעות.
יצחק לוי: כאשר בני סלע ברח הוקמה ועדה ואחת מסקנות הייתה להצמיד את בית הסוהר לבית המשפט, כך שיהיו פחות נסיעות.
נילי איצקוביץ: רעיון מצוין.
ורדה שחק: הנהלת בתי המשפט התנגדה לזה.
חיים שמולביץ: דיברנו בשעתו עם ברק והוא התנגד לזה.
מנחם בן-ששון: נכון, אבל התנגדותה של הנשיאה הנוכחית היא אחרת מאשר שלו.
יצחק לוי: אני חוזר לדבריו של היושב-ראש שציין שלוש אופציות.
יצחק לוי: את האופציה של בית המשפט, אם אפשר כאן לצורך מעצרים או לצורך הארכת מעצרים להביא לכאן שופט, זה יהיה מצוין.
יצחק לוי: את אומרת שכל יום את מסיעה 70 אנשים.
נילי איצקוביץ: קציני מבחן מגיעים לכאן.
מאיר דב ברקוביץ: תכניס גם את ההורים שלו.
מאיר דב ברקוביץ: גם הם צריכים להיות.
נילי איצקוביץ: אין לנו בעיה כזאת.
יצחק לוי: בבאר-שבע בנו מבנה לבית משפט.
יצחק לוי: כאן אתה יכול לעשות מבנה ארעי.
יצחק לוי: בהנחה שהפתרון הזה הוא פתרון לא מיידי ואנחנו כרגע מחוקקים חוק.
יצחק לוי: אנחנו לא אוהבים את הנסיעות ל-72 שעות.
מנחם בן-ששון: גם הם לא אוהבים.
חיים שמולביץ: גם אנחנו לא אוהבים אבל זה עניין של כורח.
חיים שמולביץ: מה שקורה היום, אם יש דיון ביום ראשון, אין לנו אפשרות אלא להביא אותו ביום חמישי כי אין לנו את היכולת של כוח אדם להביא אותו ביום ראשון בבוקר, ושנית, אם היינו רוצים לעשות את זה, הוא היה מתנגש עם האפשרות להביא אותו רענן לבית המשפט כי היינו מסיעים אותו בלילה.
יצחק לוי: אם אנחנו נאמר לשופט שאין דיונים של נוער ביום ראשון?
חיים שמולביץ: אם תהיה קביעה בחוק שאין דיונים ביום ראשון.
יצחק לוי: אין לצאת מיום חמישי לראשון, אין להיות עם מבוגרים מיום חמישי עד יום ראשון.
מאיר דב ברקוביץ: יכול להיות שאותו נער, בגלל הגזרה הזאת, הוא יהיה עוד יום במעצר.
יצחק לוי: ההבדל הוא בין יום ראשון ליום שני.
ורדה שחק: אם הוא יובא להארכת מעצר ביום שישי ויבקשו את המעצר שלו, אז הוא יקבל את המעצר, אז הוא ייתקע ל-72 שעות.
ורדה שחק: יצטרכו לבקש מראש שהמעצר שלו יהיה עד יום ראשון כדי להביא אותו ביום שני.
יצחק לוי: אנחנו מדברים על 200 נערים בכל מדינת ישראל.
ורדה שחק: התשובה לזה תהיה הרעה.
יצחק לוי: אתה מדבר על מאות ילדים.
יצחק לוי: אני מוכן בשלב ראשון להתחיל בפליליים, כדי להקל על העניין.
יצחק לוי: אני רוצה להכניס הנורמה הזאת בחוק.
מאיר דב ברקוביץ: מדובר במאות קטינים.
מאיר דב ברקוביץ: הרי כל הזמן נעצרים ומשתחררים.
מאיר דב ברקוביץ: במהלך השנה, במצטבר, זה מאות.
נילי איצקוביץ: בשבוע עוברים כאן
נילי איצקוביץ: כ-70-80 עצורים לימים ואני מדברת רק על אופק.
מאיר דב ברקוביץ: במשך שנה זה יצא אלפים.
מנחם בן-ששון: הבעיה של מעצרי הימים, שרובם לא מגיע לכאן אלא הם מסתובבים בבתי המעצר ברחבי הארץ.
נילי איצקוביץ: חלקם.
חיים שמולביץ: לפעמים מביאים אותו למחוז אחר.
נילי איצקוביץ: אפשר להחיל את הכלל הזה על עצורים לאחר החלטה.
נילי איצקוביץ: כמו שראיתם, רוב האסירים כאן שפוטים על מאסרים ראשון או שני אבל בהחלט יש כאן גם שלישי, רביעי וחמישי ואסירים שאנחנו רואים אותם הולכים וחוזרים, והולכים וחוזרים.
יצחק לוי: והכל עד גיל 18.
נילי איצקוביץ: והכל עד גיל 18.
נילי איצקוביץ: אני פה שנה וחצי וכבר ראיתי אסירים פעמיים ושלוש וארבע ויש להם כבר את החדר שלהם, יש להם מסלול ירוק כמו במכס והם מוכרים.
מאיר דב ברקוביץ: יש לכם אפשרות לעשות את הקואורלציה בין משך המעצר למספר החזרות?
מאיר דב ברקוביץ: אפשר לומר לשופט למשל שזה שהוא כל פעם שלח אותו לשישה חודשים, הוא לא עבר פה את כל התהליך ואחרי שנה הוא חזר לעוד שישה חודשים, ואם הוא היה שולח אותו לשנה מהתחלה, יכול להיות שלא היה מגיע שוב.
נילי איצקוביץ: זה פרסונלי.
נילי איצקוביץ: יש כאן אסירים שעוברים כאן תהליך קצר ומשמעותי ויש כאלה שהם אצלנו חמש שנים ושאלוהים ישמור אותם.
אייל גובר: יש אנשים שלא יודעים לחיות בחוץ.
אייל גובר: אנחנו מלווים אותם עד לפרישה סופית.
יצחק לוי: אחר כך הם עוברים לבוגרים.
נילי איצקוביץ: זה מאוד תלוי לאן הם יוצאים.
מנחם בן-ששון: האם יש קואורלציה בין סוגי העבירות לבין מספר המעצרים?
נילי איצקוביץ: רוב העבירות הן עבירות מין ואלימות.
נילי איצקוביץ: כן, בהחלט, העבירות האלה הן עבירות של מעצר שלישי ורביעי, כי מי שיש לו דפוס אלים, יישאר אלים, ומי שיש לו דפוס של עבירת מין, ואנחנו לא נעצור אותה כאן, הוא יישאר כזה.
מנחם בן-ששון: שאלה ליועצת המשפטית.
מנחם בן-ששון: בחוק של מעקב אחר עברייני מין זה רק למבוגרים?
אפרת רוזן: זה לא חל על קטינים.
מנחם בן-ששון: המעקב הופך להיות חיוני.
מאיר דב ברקוביץ: משרד הרווחה עשה מאבק ארוך ומתמשך.
מנחם בן-ששון: אולי זה הזמן לעסוק גם בזה.
אפרת רוזן: מעניין בנתונים האלה, שכאשר חוקקנו את החוק הזה ואמרו שרצידיביזם אצל עברייני מין הוא מאוד מאוד גבוה לעומת עבירות אחרות, דיברו על אחוז של בין 17 ל-20 ומשהו של רצידיביזם בכלל.
אפרת רוזן: אני לא חושבת שהייתה הבחנה בין נוער לבוגרים.
אפרת רוזן: כאשר מדברים כאן על רצידיביזם, אתם תראו שזה לא אחוז גבוה יחסית לשאר העבירות.
מאיר דב ברקוביץ: המפתח הוא בעבירות שונות.
אייל גובר: הרצידיביזם שלכם בעבריינות מין הוא יותר נמוך מהרצידיביזם הכללי.
נילי איצקוביץ: תלוי.
יצחק לוי: תכף נדבר על קציני מבחן ועל עובדות סוציאליות.
נילי איצקוביץ: אם אנחנו מדברים על עבריינות מין, יש לנו כאן קבוצת עברייני מין שפועלת כבר 9 שנים.
נילי איצקוביץ: זו קבוצת רכבת שבכל שלב נמצאים עד חמישה-שישה נערים והם עוברים כאן טיפול מאוד ארוך ומאוד קשה ומאוד אינטנסיבי.
נילי איצקוביץ: אחוז הרצידיביזם שואף ל-8 אחוזים, שזה מאוד נמוך.
יצחק לוי: הם מקבלים גם טיפול תרופתי?
נילי איצקוביץ: הטיפול הוא לא תרופתי.
מאיר דב ברקוביץ: הטיפול שמדברים עליו הוא הסירוס הכימי.
נילי איצקוביץ: אצלנו לא.
מאיר דב ברקוביץ: בינתיים זה אסור אלא רק בהסכמה.
קריאה: אי אפשר להכריח.
נילי איצקוביץ: לגבי עברייני מין נערים, כאשר מדובר על בוגרים בדרך כלל מדובר על סטייה, אבל כאשר מדובר על נער, הרבה פעמים זאת יכולה להיות נפילה חברתית, היגררות אחרי החבר'ה, סיפוק צרכים לא נכון.
יצחק לוי: את מדברת על מין או על אלימות?
נילי איצקוביץ: על עבריינות מין.
נילי איצקוביץ: לכן לפני שזה יהפוך לדפוס, לפני שזה יהפוך לסטייה, לפני שזה יהפוך לבעיה שיהיה מאוד מאוד קשה להיפטר ממנה, אנחנו מטפלים בזה כאן דרך הנושא של מעגל התקיפה המינית שדרכו אנחנו מנסים בעצם לפרוץ את המעגל הזה שבכל רגע נתון הוא יוכל לצאת ממנו.
נילי איצקוביץ: לכן התוצאות מאוד מאוד יפות.
מנחם בן-ששון: אין כאן ספורט?
נילי איצקוביץ: יש ספורט.
נילי איצקוביץ: פעילות חינוכית טיפולית, שם הספורט.
אייל גובר: לפני שאת מתקדמת למה שאנחנו רוצים, אני רוצה לקחת את הדיון אחורה למען הסר ספק בעניין של החינוך חובה ומספר הימים.
אייל גובר: יש לנו רעיונות לייצר מצב.
אייל גובר: בית הסוהר הזה הוא בית סוהר שהוא סיר לחץ ואחת המגבלות שלו בשונה נניח מבתי סוהר של בוגרים, זה שאין מקום אחר.
אייל גובר: אחת מהיכולות הניהוליות שלנו להרתיע עבריין בוגר היא לנייד אותו לבית סוהר שלא נוח לו.
אייל גובר: אנחנו כן חושבים לייצר את המצב הזה גם בנוער.
אייל גובר: לייצר מצב בו יהיה עוד מקום שהוא לא יהיה בית סוהר שלם, כי אין לנו מספיק נערים לבית סוהר שלם.
יצחק לוי: אגף?
אייל גובר: אגף או תת אגף כזה שהוא יהיה אגף גלות.
מנחם בן-ששון: גם היום יש לך.
מנחם בן-ששון: אתה שולח אותו לאגף 4 והוא יודע בדיוק למה הוא שם.
רן כהן: הוא אומר לך שיש לו נחיצות עניינית.
יצחק לוי: הנחיצות העניינית של, אבל גם באגף גלות צריך שיהיה חינוך.
אייל גובר: בוודאי.
אייל גובר: לכן אני אומר שכאשר אנחנו באים לשם וחושבים ומגדירים את זה כך, אני חוזר למה שחיים אמר בהתחלה.
אייל גובר: כל הדברים האלה עולים הרבה כסף.
מנחם בן-ששון: אתה מגדיר את התקן של השירות שאתה רוצה לתת לו ומלווה אותו לכל מקום.
יצחק לוי: עצם הקמת אגף גלות הוא הרבה כסף.
יצחק לוי: זה צריך להיות מלווה בכל השירותים.
נילי איצקוביץ: אנחנו מדברים על סדר יום.
נילי איצקוביץ: האסירים קמים ב-6 בבוקר, יש להם מסדר מפקד האגף, אחר כך יש ארוחת בוקר.
נילי איצקוביץ: כל יום בשעה 7:30, כל צוות האגף שמונה את מפקד האגף, העובדת הסוציאלית וקצינת החינוך של האגף עושים סיור זריז בכל התאים על מנת לראות שכולם בריאים ושלמים ושהכל בסדר ושכולם קמו לבית הספר.
יצחק לוי: כלומר, כל ילד, כל יום רואה אותו עובד סוציאלי.
נילי איצקוביץ: כל יום כמה פעמים ביום.
יצחק לוי: כמה עובדים סוציאלים יש לכם כאן?
נילי איצקוביץ: כרגע יש לנו שישה כאן, ראש תחום ועוד חמישה, וקיבלנו לאחרונה עוד שני תקנים שאנחנו מתחילים לאייש אותם.
יצחק לוי: זאת אומרת, כאן בבית הסוהר הזה עובד סוציאלי רואה את האסיר.
יצחק לוי: אני שואל את שירו בתי הסוהר האם המצב הוא כזה גם בבתי המעצר.
יצחק לוי: האם גם שם כל יום עובד סוציאלי רואה קטין?
יצחק לוי: כלומר, כל קטין נראה כל יום על ידי עובד סוציאלי?
חיים שמולביץ: בעיקרון כן.
יצחק לוי: אז אפשר לכתוב את זה בחוק.
רן כהן: מה זה רואה?
נילי איצקוביץ: רואה בעין.
יצחק לוי: הוא רואה אם הילד במשבר וכולי.
קריאה: אבל זאת לא פגישה.
יצחק לוי: לא, זאת פגישה.
מאיר דב ברקוביץ: כאן זאת לא פגישה.
יצחק לוי: לא פגישה.
יצחק לוי: אני לא יכול לדרוש פגישה כל יום.
יצחק לוי: רואה בעין.
יצחק לוי: רואה שהוא לא בדיכאון חמור, רואה שהוא לא חבול.
אייל גובר: הוא צריך, כן.
אייל גובר: הוא צריך לעשות סיבוב.
אייל גובר: גם כאן.
יצחק לוי: אני לא מדבר על כלא אופק.
חיים שמולביץ: גם לא כאן.
חיים שמולביץ: אני מדבר על עצורים לימים בכלל.
חיים שמולביץ: בעצורים לימים התנועה היא מאוד מאוד גדולה.
חיים שמולביץ: לכן לומר שעובד סוציאלי יעשה טיפול או יקיים שיחה טיפולית, זאת דרישה לא ריאלית שלא נעמוד בה.
יצחק לוי: לא אמרתי שיעשה טיפול אבל אני רוצה שהוא יראה.
חיים שמולביץ: אני מחדד כי נשאלתי.
חיים שמולביץ: ההנחיה היא שהעובדים הסוציאליים של בתי המעצר יעשו סיבוב כל יום באגף.
יצחק לוי: בכל בית מעצר יש עובד סוציאלי?
חיים שמולביץ: כן.
מנחם בן-ששון: הם דיווחו לנו.
יצחק לוי: הם אמרו שיבררו וייתנו תשובה.
מנחם בן-ששון: הם אמרו שכן.
חיים שמולביץ: גם אם לא, זאת התשובה.
יצחק לוי: אם כן, העובדים הסוציאליים רואים כל יום כל עציר.
נילי איצקוביץ: רואים בעין.
נילי איצקוביץ: קחו בחשבון שיש לנו כאן עובדים סוציאליים מ-7:30 בבוקר עד 7:00 בערב כל יום.
יצחק לוי: כאן אני פחות חושש.
יצחק לוי: אני מדבר על בתי המעצר.
נילי איצקוביץ: גם שם יש עובדים סוציאליים.
נילי איצקוביץ: נעבור לתחום הביטחון.
נילי איצקוביץ: מה שיש לנו כאן בעיקר בכמויות גדולות זה אמל"ח קר, הכוונה לדוקרנים.
נילי איצקוביץ: כל מה שהם יכולים לפרק ולהשחיז, הם מפרקים ומשחיזים ועושים מזה דוקרנים.
נילי איצקוביץ: זה התחיל בחלונות, זה המשיך במברשות שיניים וכל מה שאפשר להפוך אותו לחפץ חד.
יצחק לוי: את מדברת על חמישה חודשים.
נילי איצקוביץ: אני מדברת על חמישה חודשים ראשונים בשנה הזאת - 144 דוקרנים.
נילי איצקוביץ: כל דוקרן כזה יכול להרוג.
יצחק לוי: אלה לא רק ילדים בני 12 אלא גם ילדים בני 18.
נילי איצקוביץ: אלה כל הילדים.
יצחק לוי: גם החונכים.
נילי איצקוביץ: החונכים לא.
נילי איצקוביץ: מרגע שנתפס חונך עם אמל"ח, הוא לא יהיה כאן והוא כבר לא חונך.
ורדה שחק: חשבתי שאתם בעלי האמונה שכאן אפשר להשתקם ולבנות דור.
ורדה שחק: אני חושבת שבעלי הניסיון שהפיקו את הלקחים, הם הכי מתאימים.
ורדה שחק: זה כמו האנשים שנגמלים מסמים, שיש להם את יכולת ההשפעה.
ורדה שחק: אני לא שום דבר בתחום השיקומי, אבל מהמעט שאני יודעת, זה נראה לי הכי קריטי כי הם היו שם ויצאו משם.
יצחק לוי: לילדים כאן אסור להחזיק פלאפונים.
נילי איצקוביץ: אסור להם.
יצחק לוי: יש כאן טלפון ציבורי?
נילי איצקוביץ: יש טלפון ציבורי בכל אגף.
יצחק לוי: הם יכולים להתקשר הביתה פעם ביום?
נילי איצקוביץ: הם יכולים להתקשר הביתה.
נילי איצקוביץ: בעיקרון יש להם בין שעה לשעתיים טיול הם יכולים להתקשר כמה שיש להם טלקרדים.
אייל גובר: יש כל כך הרבה ילדים שאין להם אף אחד בעולם.
נילי איצקוביץ: מבחינת סמים, סמים זה לא העניין.
נילי איצקוביץ: בדרך כלל מדובר בחשיש.
נילי איצקוביץ: גם המלחמה שלנו כאן היא נחרצת וחד משמעית.
מנחם בן-ששון: האם אפשר לומר שהמקום הזה לא משמש כבית ספר לעישון סמים?
נילי איצקוביץ: לא, בהחלט לא.
נילי איצקוביץ: הסמים כאן הם לא העניין.
נילי איצקוביץ: גם אסירים ששפוטים על עבירות סמים, החלק שלהם הוא מינורי.
נילי איצקוביץ: מאוד מינורי.
מנחם בן-ששון: אני מוכרח שזה שקף מפתיע.
נילי איצקוביץ: לא אותנו.
מנחם בן-ששון: כשאתה קורא את החוק, אתה חושב שאתה מבין במה מדובר.
מנחם בן-ששון: אבל יש כאן כמה דברים שהם חדשים.
מנחם בן-ששון: תנועת כוח האדם למשל, היא קריטית, אבל צריך להתמודד עם זה.
מנחם בן-ששון: סמים, הייתי משוכנע שכאן מדובר בפיצוץ.
נילי איצקוביץ: דווקא את החבר'ה עם הסמים לא כל כך מביאים לכאן.
מנחם בן-ששון: הם במעונות.
נילי איצקוביץ: בדרך כלל הם מסתובבים.
נילי איצקוביץ: אלה הקבוצות הטיפוליות שיש לנו.
נילי איצקוביץ: כמו שאתם רואים, אנחנו מקיפים כאן את כל התחומים שקשורים לגיל ההתבגרות, אם זה מין, הכנה לקראת שחרור, מי אנחנו, כל הבלבול הזה של גיל ההתבגרות, הנושא של הכנה ליחידה הטיפולית שהיום תפגשו אותה וסמינר קבלה לאגף 1.
נילי איצקוביץ: כמו שאמרנו, אגף 1 הוא האגף הטוב ביותר עם התנאים הטובים ביותר וצריך לעשות הכנה כדי להתקבל בו.
מנחם בן-ששון: בבית ברל יש היום גם מסלול למידה כזה.
נילי איצקוביץ: כמו שאמרנו, אלימות, תומכים, נתמכים, שינויי תפיסה.
מנחם בן-ששון: למה את קוראת קבוצת רכבת וסיסטמתיות?
נילי איצקוביץ: שאפשר להיכנס בכל רגע נתון.
רן כהן: יש קבוצות סגורות שמונות 12 נערים.
נילי איצקוביץ: כאן אנחנו מדברים על הפרוייקטים שיש לנו.
רן כהן: את הגיוס לצה"ל לא רואים.
נילי איצקוביץ: פרוייקט גיוס לצה"ל הוא פרוייקט שבעצם מוקם תודות לעזרתו הרבה מאוד של אייל שהיה במב"ל – המכללה לפיקוד טקטי - והכיר את הנפשות הפועלות והתחלנו לקיים קשר עם הצבא.
נילי איצקוביץ: עד היום כל נער שנכנס למאסר, אוטומטית קיבל פטור.
נילי איצקוביץ: אנחנו חשבנו שזה לא נכון.
נילי איצקוביץ: אנחנו חשבנו שהמעבר דרך הצבא, אחרי המאסר, בעצם יפתח לו דרך חדשה מכל הבחינות.
נילי איצקוביץ: בעזרתו של אייל יצרנו קשר עם הגורמים המתאימים בצבא והקמנו כאן מסלול שנמצא כרגע בתחילת הדרך, של שמונה חודשים כאן בכלא כאשר בתוך התקופה הזאת יתגייס הנער ישירות לצבא כלוחם או כתומך לחימה.
יצחק לוי: זה פרוייקט רצוני, של מי שרוצה.
נילי איצקוביץ: חובה שזה יהיה רצוני כי אחרת זה לא יעבוד.
יצחק לוי: כמה נערים רוצים את זה?
נילי איצקוביץ: המון רוצים אבל לא כולם מתאימים.
נילי איצקוביץ: כרגע יש לנו שישה נערים שעברו מיון בשלב הראשוני והם צריכים עוד לעבור את הבדיקה של הקב"ן.
יצחק לוי: אם מצליחים, זה שיקום אמיתי.
נילי איצקוביץ: אנחנו מאוד מאמינים בזה.
נילי איצקוביץ: הם צריכים לעבור את השלב של הקב"ן ושלב של ועדת מיון צה"לית.
נילי איצקוביץ: המ"פ לעתיד הוא זה שמלווה כאשר לכל נער יש חונך שילווה אותו בהמשך בצבא.
אייל גובר: אחרי הגיוס, הוא יהיה ה-מ"כ שלו.
נילי איצקוביץ: זה פרוייקט יוצא מגדר הרגיל.
מנחם בן-ששון: אין סיבה שלא תצליחו.
נילי איצקוביץ: גם בחינוך יש לנו את כל הפרוייקטים שדרושים על מנת לתת לנער את אותם כלים שאייל דיבר עליהם.
נילי איצקוביץ: אם אנחנו מדברים על רצידיביזם, אמרנו שאחוז הרצידיביזם בנוער הוא 42 אחוזים, אבל אם אנחנו מתייחסים לנערים של הבגרויות, רק 23 אחוזים חזרו למאסר.
נילי איצקוביץ: זאת אומרת, אנחנו מפחיתים את אחוז הרצידיביזם בחצי, כאשר אנחנו לוקחים בחשבון נתון שהוא מדהים.
נילי איצקוביץ: לפני הבגרות אנחנו עושים להם אבחון פסיכו-דידקטי, משרד החינוך עושה להם, ונמצא שכל הנערים, כולם – וכשאני אומרת כולם, אני מתכוונת למאה אחוזים – בעלי לקויות למידה.
נילי איצקוביץ: זה צריך להחזיר אותנו אחורה לקהילה.
נילי איצקוביץ: זה אומר שהם יטפלו נכון באותם נערים בעלי לקויות למידה, יש סיכוי שהם לא יחזרו לכאן ויש סיכוי סביר שהם גם יעשו בגרות כי אחוז ההצלחה של הבגרויות כאן עומד על 95 אחוזים שזה אחוז מאוד גבוה, אם תעשו אותו יחסית לבתי ספר בחוץ והציונים יפים.
מנחם בן-ששון: את לא מדברת על בגרות מלאה.
מנחם בן-ששון: יש להם סל אישי.
נילי איצקוביץ: בהחלט.
נילי איצקוביץ: סל אישי.
נילי איצקוביץ: מספר נקודות אישי.
נילי איצקוביץ: אנחנו מדברים על בחינה, אבל 95 אחוזים נערים שמצליחים בבחינות שהם, כאשר כולם לקויי למידה ברמה זו או אחרת – יש כאלה עם לקות קלה אבל יש כאלה עם לקות מאוד חמורה.
יצחק לוי: הם עושים בחינות רגילות של משרד החינוך.
נילי איצקוביץ: רגילות עם בוחנים של משרד החינוך.
מאיר דב ברקוביץ: עם הקלות שמגיעות ללקוי למידה גם בחוץ.
נילי איצקוביץ: עם ההקלות הרגילות.
נילי איצקוביץ: אין להם הקלה בגלל שהם כאן.
מנחם בן-ששון: ראיתי את הכתבה בטלוויזיה.
נילי איצקוביץ: הייתה כתבה מאוד טובה.
נילי איצקוביץ: לקחנו אותם לפסטיבל בת-ים והם זכו, מתוך 22 הצגות ארציות, במקום הראשון ולא במקרה.
נילי איצקוביץ: ההצגה הזאת מדברת על חיי הנערים.
נילי איצקוביץ: מי שראה את הסרט דלתות מסתובבות מכיר את הדילמה בין ללכת לדרך אחת או לדרך שנייה ומה קורה בכל דרך.
נילי איצקוביץ: ההצגה שלנו הייתה פשוט מדהימה לכן החלטנו לצלם אותה לסרט ולהפיץ אותה בבתי הספר.
נילי איצקוביץ: עשינו פיילוט אחד בבית ספר הדסה נעורים.
נילי איצקוביץ: לפני כשבועיים הוצאנו את סרט לבית הספר עם שני נערים ועם צוות שלנו.
נילי איצקוביץ: הנערים ראו את הסרט ואחר כך התקיים דיאלוג בין האסירים לנערים וזה היה מדהים.
נילי איצקוביץ: חבר'ה של אילת מגיעים אלינו בסוף החודש הזה ואנחנו מקווים שאם זה יעבור את כל המשוחות, החל מספטמבר אנחנו נתחיל לצאת לבתי הספר ברחבי הארץ.
נילי איצקוביץ: אנחנו רואים בזה שליחות.
נילי איצקוביץ: זאת המחויבות החברתית שלנו, להביא לנערים את המסר הזה בגובה העיניים כי מורים יכולים לדבר על זה עד מחר, אבל אם בא נער ואומר להם שבסופו של דבר הוא הוכיח שהוא גבר והלך מכות, אבל מי שיושב לבד בתא זה הוא, זה הרבה יותר חזק מאשר כל שיעור בנושא של אלימות ובעיות.
נילי איצקוביץ: אנחנו רואים בזה חשיבות עליונה.
מנחם בן-ששון: לכתחילה מי שיכול היה להיות בצוות הזה, הוא נוער רגיל.
נילי איצקוביץ: לא בהכרח.
רן כהן: נכון שאלה נערים שהם יותר מתפקדים, אבל תלוי באיזה רמות.
רן כהן: זה לא ברמות שאתם מכירים.
אייל גובר: אנחנו מסתכלים כאן על סוף התהליך.
אייל גובר: הכניסה לתהליך היא במקום אחר לגמרי.
אייל גובר: התהליך הוא של שנה ולפעמים הנער סתם מגיע או הוא מגיע כי העובדת הסוציאלית שכנעה אותו, הוא רצה ביקור או משהו אחר, אז הוא יורד, נשאר עוד שבוע ועוד שבוע ועוד שבוע.
רן כהן: אצלנו יש את המשפט הקבוע שמתוך שלא לשמה בא לשמה וכך זה קורה עם האוכלוסייה הזאת.
נילי איצקוביץ: אם אתם חושבים שלכאן מגיע הטופ של הטופ, אני רוצה לספר לכם שלפני אחת מההצגות קרה שנער אחד שמופיע דקר נער אחר שמופיע.
נילי איצקוביץ: בהחלט צריך לקחת בחשבון שאנחנו עומדים בפני דילמה כי אנחנו צריכים להקים הצגה ושני אלה שחקנים מרכזיים.
נילי איצקוביץ: מה שקורה הוא שהם עולים על הבמה, הם עושים את ההצגה ואחר כך אנחנו מטפלים בהם.
נילי איצקוביץ: זאת הדילמה של בית הסוהר.
מנחם בן-ששון: מה היה ה-92 אחוזים למטה שלא יכולתי לקרוא את הכיתובית?
נילי איצקוביץ: 92 אחוזים מנערי התיאטרון לא חזרו למאסר.
נילי איצקוביץ: זה אחוז מדהים.
נילי איצקוביץ: זה תיאטרון טיפולי, אנחנו לא מעלים כאן המלט אלא מעלים מחיי הנערים.
יצחק לוי: בלילה אין עובד סוציאלי?
נילי איצקוביץ: עד 7:00 בערב, אלא אם כן הוא מפקד תורן.
מנחם בן-ששון: מי מטפל לכם בעברייני מין?
מנחם בן-ששון: אלה אנשים עם התמחות מיוחדת?
רן כהן: אנחנו.
רן כהן: אני.
נילי איצקוביץ: קרן עברה התמחות.
מנחם בן-ששון: איפה עברת את ההתמחות?
מנחם בן-ששון: אני שואל מתוך מצוקה אחרת.
מנחם בן-ששון: אנחנו במעקב אחרי עברייני מין לפני שחרור, בוגרים, וטוענים שאין למצוא כמעט אנשים עם התמחות.
רן כהן: צריך יותר הכשרות.
רן כהן: עכשיו נפתחה תוכנית טובה מאוד בבר-אילן.
מנחם בן-ששון: זה מתוך החוק המדובר.
רן כהן: זה מיוחד לקטינים, אבל מה שיש במב"ן זה לבגירים.