GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יעל כהן-שוואט: המועצה מתנגדת בכל תוקף לערעור בזכות, כי מי שינצל את הפתיחה הזאת אלה העוסקים שיכולים לממן עורכי-דין.
יעל כהן-שוואט: זה יפגע באזרח הקטן.
יעל כהן-שוואט: אנחנו רואים את זה יום-יום, כאשר צרכן בא ואומר שנעזור לו להתמודד, כי יש ערעור בר"ע שהוגש בפסק-דין שבו הוא זכה.
יעל כהן-שוואט: הרבה פעמים, כשאנחנו קוראים את הבר"ע, אנחנו מבינים שבלי ייצוג של עורך-דין אי אפשר להתמודד עם העניין הזה, ולאזרח הקטן אין כסף.
יעל כהן-שוואט: כשאנחנו יודעים שהרבה מאוד תביעות מוגשות על סכומים קטנים מאוד, אנחנו מבינים מדוע הצרכן או האזרח הקטן מוותר בשלב הערעור גם על הזכייה שלו, ולכן הוא עלול להתפשר על סכומים הרבה יותר נמוכים ממה שנפסק בתביעות קטנות.
יעל כהן-שוואט: בית המשפט לתביעות קטנות זה בית משפט שעושה צדק, בתי המשפט האחרים דנים, יש הרבה פרוצדורה, הרבה הליכים מסובכים, אבל הצדק לא תמיד נמצא.
יעל כהן-שוואט: ערעור בזכות יהרוס את המוסד הזה.
רונית פרל: ממה ששמענו, התעשיינים, שאותם אני מייצגת, החברות, לא יכולות לתבוע אלא בתביעה שכנגד בבתי המשפט לתביעות קטנות.
רונית פרל: דיברתם על יעילות וצדק, וזה מאוד חד-צדדי ומאוד סובייקטיבי.
רונית פרל: מהניסיון בפועל, כשיש כיס עמוק, היעילות באה על חשבון שיפוט מהיר וחיוב של בעלי הכיס העמוק.
רונית פרל: עקרונית, אם זה יביא ליעילות מסוימת בבתי המשפט הרגילים, אנחנו מברכים על העלאת הסכום, אבל לא ל-30,000 שקלים, אנחנו חושבים שזה ממש לא מידתי.
רונית פרל: העלאה של הסכום הזה היא כמובן כפופה לתנאי, שברגע שמגדילים את החשיפה של החברות, במיוחד בהליך שהוא הליך מהיר, בדרך כלל מנסים להיות יעילים ולחייב את בעלי הכיס העמוק, כי אחרת לא יגיעו לשום תוצאה, ואנחנו חושבים שהתנאי להעלאת הסכום, כמובן לא ל-30,000, זה למתן ייצוג עורכי-דין לתאגידים.
רונית פרל: עשינו בדיקה משווה בעולם וראינו שהייצוג בבתי משפט לתביעות קטנות זה דבר קיים ומקובל, גם באנגליה, גם בניו-יורק, זה לא דבר חובה.
רונית פרל: בתי משפט לא פוסקים שם הוצאות שכר טרחה, וזה שיקול דעת של הצדדים.
רונית פרל: רציתי להציע שאם באמת בתי המשפט לתביעות קטנות ידונו בסכומים גבוהים יותר, באנגליה יש אפשרות, ברגע שזה מגיע לבית משפט השלום, תביעה בסכום שאינה נתונה לבית משפט לתביעות קטנות, והצדדים מסכימים להעביר אותה לבית המשפט לתביעות קטנות, שופט בית משפט השלום מעביר את זה לבית משפט לתביעות קטנות, וזה יכול להיות פתרון מסוים לסכום של 30,000.
רונית פרל: אנחנו לא חושבים שמוצדק היום להעלות את הסכום ל-30,000 שקלים, אלא בכפוף לתנאי שייתנו ייצוג הולם לחברות שנתבעות, שאין להם זכות תביעה, אלא בתביעה שכנגד.
רונית פרל: לגבי רשות הערעור.
רונית פרל: אנחנו כמובן תומכים במתן זכות לערער.
רונית פרל: אנחנו חושבים שביטול סעיף 64 היום לא מספיק.
רונית פרל: לפי הפסיקה, זכות הערעור היא זכות קנויה, לא מספיק לבטל את סעיף 64, אלא יש להוסיף את הזכות הזאת בפועל לחוק.
רונית פרל: בעיקרון, אנחנו תומכים במתן זכות ערעור, זה לפחות איזה איזון לממשק שכנגד להגדלת הסכום.
סיגל קוגוט: נראה לי שאבן הבוחן לחברי הכנסת, כשהם שוקלים את הסכום, צריך להיות, לא לשנות את האופי של בית המשפט.
סיגל קוגוט: לכן ככל שמדובר על זכות ייצוג ומתן אפשרות לחברות לתבוע בו, זה ישנה בצורה מפליגה את אותו אופי של החכם שיושב בשער העיר ומסוגל לפסוק באופן מידי וזול.
סיגל קוגוט: זכות הייצוג היא זכות חשובה, היא נתפסת כחלק מהליך הוגן, זה נכון, אבל כל מי שרואה את דוחות מבקר המדינה, וגם חוות הדעת של שטרסברג-כהן, בשלוש השנים האחרונות רואה שלמרות שמי שבוחר בהליך הזה זה התובע, והנתבע נגרר אליו, דבר שבאופן אנליטי יכול באמת לעורר את השאלה, אם אתה גורר נתבע, צריך להיות איזה גבול לסכום שהנתבע הזה נגרר אליו, בלי יכולת לבחור לצאת מזה, אבל בפועל משום שהנתבעים הרבה פעמים הם חברות, והם שולחים עובדים מיומנים, ומותר לשלוח עובד מיומן אם מקצועו לא עורך-דין, יוצא שהם רהוטים ומוכנים הרבה יותר מהתובעים.
סיגל קוגוט: כשאתה קורא את דוחות הביקורת, אתה רואה שזכות הייצוג לא נפגעת דווקא אצל הנפגעים, כשאתה מדבר על יחס של שוויון בין התובע לנתבע, לכן זה לא דבר שבאופן מעשי, להבדיל אולי מאנליטי, באמת פוגע.
סיגל קוגוט: ביקשנו נתונים מהנהלת בתי המשפט בכדי לראות כמה היום מגישים בסכום המקסימום, על מנת לראות שמא האנשים מורידים בכוונה את הסכום כדי להיתפס בבית המשפט לתביעות קטנות, וראינו שזה דווקא לא שיעור גדול.
סיגל קוגוט: בסכום של 17,800, אם אתה רואה, מכלל התביעות, כמה אנשים תבעו בסכום המקסימום, זה בערך 12%, 15%, כך שהעלאה ל-30,000 שקלים זה לא דבר שבבת אחת יביא את כל התביעות של 30,000 השקלים.
סיגל קוגוט: זה טיעון שהולך לשני הכיוונים.
סיגל קוגוט: תדעו שהנתונים בסך הכול, שהיום לא מנצלים את ה-17,800, ולכן קשה להעריך, אבל על פני הדברים לא נראה שזה "יפוצץ" את בית המשפט לתביעות קטנות.
סיגל קוגוט: ברור שכאשר מעלים את הסכום, צריך להביא בחשבון שהשירות צריך להישאר יעיל, כפי שאמרה כאן נציגת המועצה לצרכנות, ולא כדאי לעשות דבר שיגרום להצפה, לכן זה עוד נימוק לא לתת את זה לחברות, שיכולות הרבה פעמים להשתמש בהליך של תביעות ממוקנות, והן לא צריכות את התביעות הקטנות.
מנחם בן-ששון: הן עושות את זה.
סיגל קוגוט: הן עושות בזה שימוש.
סיגל קוגוט: מבחינה משפטית לא נכון להגיד שאין זכות ייצוג לחלוטין.
סיגל קוגוט: בית המשפט רשאי להתיר ייצוג, זה פשוט עניין של שיקול דעת, ויש הנחיות של שטרסברג-כהן מתי ראוי להפעיל את שיקול הדעת הזה, ובדרך כלל היא מציינת שדווקא התובעים ידם על התחתונה, כך שזה גם לא נכון מבחינה משפטית להגיד שאף פעם אין שם ייצוג.
סיגל קוגוט: לעניין זכות הערעור.
סיגל קוגוט: מפני שמעלים את הסכום, בכל זאת 30,000 שקלים זה לא סכום מבוטל.
סיגל קוגוט: כשגוררים אדם, אמרו, שלפחות ניתן זכות ערעור.
סיגל קוגוט: קשה קצת להעריך אם זה יציף את בתי המשפט המחוזיים, כי כשדנים בלי סדרי דין וראיות, גם קשה לתקוף אחר כך את פסק-הדין.
אופיר פינס-פז: היום זה לא בזכות.
סיגל קוגוט: היום זה ברשות.
מנחם בן-ששון: זה ברשות, אז אתה צריך להגיש בר"ע.
אופיר פינס-פז: אפשר לקבוע למשל זכות ערעור- - -
מנחם בן-ששון: מ-20,000 שקלים ומעלה?
אופיר פינס-פז: זה אפשרי?
מנחם בן-ששון: אתה יכול לבקש, ואפשר לשנות את ההצעה.
סיגל קוגוט: השאלה, אם זה לא יפגע.
סיגל קוגוט: לפעמים כשאתה עושה הרבה סדרים מסובכים, זה פוגע ביעילות.
אופיר פינס-פז: זה רק הסדר אחד.
דוד רותם: היה פעם שופט בירושלים, בכל פסק דין פלילי שלו היה מתחיל: אני מאמין לתובע, אני מאמין לעדי התביעה, כדי למנוע את הערעור.
דוד רותם: ייתנו פסקי-דין על 19,999 כדי שלא יהיה ערעור.
סיגל קוגוט: חברי הכנסת הנוכחים כאן לא היו בדיון הקודם.
סיגל קוגוט: אחד הנימוקים היה הנימוק החוקתי, שסעיף 17 לחוק-יסוד: השפיטה מחייב זכות ערעור, ונמצאנו בחוק בתי המשפט סותרים את חוק-יסוד: השפיטה.
סיגל קוגוט: בעניין הזה סברתי שאין לקבל את הטיעון החוקתי, ואין לקבוע שחוק-יסוד ישן גובר על חוק ישן ועלול להביא לביטול הסעיף, אלא לבדוק את הדברים לגופם.
דניאל פרידמן: אין ערעור על בג"ץ.
דניאל פרידמן: על מה מדברים כאן?
דוד רותם: בגלל העובדה שאין עליו ערעור, הוא תמיד צודק.
דוד רותם: לא בגלל העובדה שהוא תמיד צודק אין עליו ערעור.
סיגל קוגוט: בדברי ההסבר להצעת החוק הממשלתית נכתב שמבחינה חוקתית חייבים לתת כאן זכות.
סיגל קוגוט: מאחר שסעיף 64 לחוק בתי המשפט סותר את סעיף 17 לחוק-יסוד: השפיטה.
סיגל קוגוט: הסתייגנו מזה, מאחר שיש גם הליכים רבים אחרים שהם ברשות, ואנחנו סבורים שהוראה חוקתית צריך לפרש ממבט רחב, משמע שבסעיף 17 לחוק-יסוד: השפיטה די בכך שערכאה ראשונה יודעת שמה שהיא עושה עלול לבוא לידי ביקורת.
סיגל קוגוט: כלומר, הוא סובל את הפרשנות גם של זכות וגם של רשות, גם מי שהולך ומבקש לחוקק, במיוחד חוק חדש, שעומד בהתאמה לחוק-יסוד: השפיטה.
סיגל קוגוט: לכן אנחנו לא רואים פה את הפגם החוקתי, וזה צריך להיחתך על-פי שיקולים של יעילות וצדק.
מנחם בן-ששון: גם אני מעוניין לאשר את הצו.
מנחם בן-ששון: למי שמחפש את הצדק, לא מפריע לי שיהיה גם צדק במערכת המשפט, אבל בראש ובראשונה היא נועדה לתת כללי עבודה.
מנחם בן-ששון: חזרתי והפניתי כמה פעמים לחיבור הראשון שנכתב לאחר חתימת התלמוד, מונוגרפיות משפטיות, כתב אותו סעדיה גאון בשנת 926, והוא אומר: מה אתה יודע להאמין לעדים במערכה הראשונה או למאזינים במערכה השנייה.
מנחם בן-ששון: מדוע השניים נאמנים להזים את הראשונים?
מנחם בן-ששון: התשובה היא, משום שכך נאמר.
מנחם בן-ששון: וזאת היתה הפרוצדורה.
מנחם בן-ששון: אחרי זה הרמב"ם משתמש בזה באיגרת תימן, לפי דעתי, לא בקודקס.
מנחם בן-ששון: יש נהלים מסוימים שברגע שאתה נכנס אליהם, מי שנכנס אליהם יודע שמה שיוצא מהם זה הנחיה, ואחריה לא צריך להתווכח מבחינה זאת.
מנחם בן-ששון: הברירות המעטות שעד היום עלו מלמדות, שלפחות הערכאה הזאת נתפסת על ידי האנשים הפונים אליה כערכאה בעלת משמעות של צדק ולא רק של עשיית משפט.
מנחם בן-ששון: לגבי השאלה של חוסר האיזון והכוח בין החברות, היה די משעשע לשמוע את הדברים של הגברת פרל על האיזון או חוסר האיזון בין החברה לבין התובע.
מנחם בן-ששון: חשבתי שהחברה יכולה לשלוח משפטן מובהק לפי הגדרת החוק, שנשנה או שלא נשנה, היא יכולה לשלוח כל אחד שאיננו עורך-דין.
מנחם בן-ששון: ומסתמא, מי שיודע לייצג, יודע לעשות את הדברים בלשון רהוטה.
מנחם בן-ששון: הייתי מעט פעמים בבית המשפט הזה, וראיתי איך התובע, האזרח, מגמגם, ומאידך עומד איש רהוט שגם יודע למכור וגם יודע להגן, אבל יכול להיות גם ההפך, וצריך באיזו צורה לאזן.
מנחם בן-ששון: זה שלא מגישים במקסימום של 17,800 שקלים, לא הייתי דורש על זה כתרי אותיות.
מנחם בן-ששון: אני גם אומר מדוע.
מנחם בן-ששון: אדם אומר שהוא כבר הולך לבית המשפט, זה נכון שהוא היה יכול להגיש 17,800, הוא מגיש על איזה סכום, הוא קיבל גם עצה מסוימת, לכן הסכומים העגולים שמופיעים שם.
מנחם בן-ששון: אדם לא הולך בלי שום עצה.
מנחם בן-ששון: יכול להיות שגוף מסוים נתן לו עצה, יכול להיות שגוף אחר נתן לו עצה, לכן רציתי שאנשי ידיד יהיו כאן.
מנחם בן-ששון: יש כל מיני עצות באופק, שלפני שאתה הולך, למרות שזה לא ייצוג רשמי, אדם מקבל, ולכן קיבלנו פה את הסכומים החתוכים שהגברת רקובר הביאה לפנינו.
מנחם בן-ששון: אני חושב שצריך לאשר את ה-30,000 שקלים.
מנחם בן-ששון: אני לא יודע מה תענו על השאלה הגדולה מאוד, והיא גם מטרידה אותי, מה תגידו על עומס צפוי.
מנחם בן-ששון: הכפלנו.
מנחם בן-ששון: האם אתם הולכים לתת כפול שופטים היום?
אופיר פינס-פז: התשובה היא לא.
מנחם בן-ששון: יכול להיות שכן.
מנחם בן-ששון: עוד דקה.
מנחם בן-ששון: נתנו קצת באמצעות כל מיני תיקוני חקיקה, תיקונים של שופט עמית וגמלאים, אבל, כמובן, אין הקומץ משביע את הארי.
מנחם בן-ששון: נשמע מכם תשובה לשאלה הזאת.
מנחם בן-ששון: אחרי שאמרו לנו בפעם הקודמת שאפשר להיות רגועים מבחינה חוקתית, אפשר לא לתת זכות ערעור, יש לי הרהור נוסף בעקבות דבריו של חבר הכנסת לוי, ואם אתם לא מושכים את הצו הזה, גם אם יש רק רשות ערעור ולא זכות ערעור, אז אני בהחלט אפתח את הדיון שוב על סעיף 7 של הצעת החוק, שהוא סעיף 64 של החוק העיקרי.
דניאל פרידמן: תודה.
דניאל פרידמן: קודם כול, עניין ה-30,000 שקלים חשוב, כיוון שחלק גדול מהתביעות, עד כמה שידוע לי, ואין לי סטטיסטיקה, אלה תביעות של אזרחים כלפי גופים – כלפי חברות, כלפי בתי מסחר, כלפי יצרנים וכן הלאה, וזה כלי נוח מאוד לצרכן ולאזרח להתמודד עם הנושא הזה בתנאים יחסית מאוד נוחים.
דניאל פרידמן: מבחינה זו בית המשפט חשוב.
דניאל פרידמן: השאלה היא, האם זה יגדיל את העומס?
דניאל פרידמן: אני לא צופה שום הגדלת עומס.
דניאל פרידמן: השאלה, אם יגישו תביעות שאחרת לא היו מגישים.
דניאל פרידמן: מה שהייתי מקווה שיקרה, שירדו תביעות מבית משפט השלום ויעברו לבתי המשפט האלה, ולכן נחסוך בשופטים, ולא יהיה צורך ביותר שופטים, כי השופט בבית משפט השלום צריך להקדיש הרבה יותר זמן לתיק.
אופיר פינס-פז: השאלה, אם תתגבר את הערכאה של התביעות הקטנות.
דניאל פרידמן: את זה מנהל נשיא בית המשפט הרלוונטי.
דניאל פרידמן: אין לי מה לומר בעניין הזה.
אופיר פינס-פז: הם תחת נשיא בית משפט השלום?
דניאל פרידמן: כן, הוא מנהל, הוא מווסת.
דניאל פרידמן: ההיגיון אומר שבתיק בשלום זה לוקח לו שלושה-ארבעה ימים, ושם זה לוקח לו שעה אחת, הוא ישמח על כל תיק שעובר לשם.
דניאל פרידמן: שמעתי את ההערות לגבי רשות ערעור, אנחנו לא עומדים על הערעור.
דניאל פרידמן: אין לנו בעיה שתישאר רשות ערעור, מבחינה מעשית אינני יודע מה המצב, ואני מודה בזה, איזה אחוז מרשות הערעור לא נהפך לערעור ממש, זאת אומרת, באילו מקרים בתי המשפט מסרבים.
דניאל פרידמן: מה זה רשות ערעור?
דניאל פרידמן: הוא מבקש רשות- - -
יצחק לוי: כמה מבקשים?
מנחם בן-ששון: 1,000 על 44,000.
דניאל פרידמן: אנחנו יודעים שמעט מאוד.
דניאל פרידמן: אני לא מתנגד להשארת המצב הקיים כפי שהוא, לנושא הזה, שיישאר ערעור ברשות בלבד.
דוד רותם: אני מבקש תשובה על השאלה הסטטיסטית ששאלתי.
דוד רותם: מתוך 37,000 תיקים, כמה נסגרו באותה שנה?
דוד רותם: אחת הבעיות בתיקים האלה, ששולחים שופטים מתחילים לעשות סטאז' בבית המשפט לתביעות קטנות, חלק גדול מאוד מהתיקים עובר לגישור ולפישור, ובסופו של דבר אני לא בטוח ש-37,000 תיקים גם נסגרים.
לאה רקובר: נסגרים.
דוד רותם: השאלה כמה.
לאה רקובר: נסגרים אף יותר בשנים האחרונות.
דוד רותם: אני רוצה לדעת, מתוך 37,000 תיקים, כמה נסגרו.
דוד רותם: אם נסגרו רק 15,000 או 20,000 ונגדיל את הסמכות ל-30,000 שקלים, ויהיו 100,000 תיקים, הם לא ייסגרו, ונחזור לבית הדין לעבודה, לאותו סיפור.
מנחם בן-ששון: אתה רוצה להצביע בתנאי?
מנחם בן-ששון: מי בעד הצו?
מנחם בן-ששון: הצבעה בעד – ארבעה נגד – אין נמנעים – אין צו בתי המשפט (שינוי סכום התביעה בתביעות קטנות), התשס"ח-2008 אושר
יצחק לוי: נצביע גם על הזכות ערעור.
מנחם בן-ששון: אנחנו לא מצביעים על החוק.
מנחם בן-ששון: לכן שאלתי אותם אם הם מתנים את זה.
מנחם בן-ששון: הצעת חוק בתי המשפט (תיקון מס' 46), התשס"ח-2007 הצעת חוק-יסוד: השפיטה (תיקון מס' 3)
מנחם בן-ששון: אנחנו עוברים לחוק.
מנחם בן-ששון: בחוק הצלחנו לעסוק בכמה סעיפים.
מנחם בן-ששון: על סעיף אחד נחזור לדון פעם נוספת, רק כדי להעמיד את השאלה של זכות או רשות, ואני עובר עכשיו להחלטה אחרת כזכור לכם.
מנחם בן-ששון: גברת רקובר, תפתחי בבקשה.
סיגל קוגוט: אנחנו בסעיף 4.
מנחם בן-ששון: חברים, תיקון סעיף 41 לחוק, סעיף 4 להצעת החוק.
מנחם בן-ששון: בואו נתקדם.
לאה רקובר: כיום, לפי חוק בתי המשפט, בהליכים אזרחיים מתקבלות, תוך כדי הדיון, החלטות ביניים מסוגים שונים.
לאה רקובר: על-פי הדין הקיים בעל דין רשאי להגיש בקשת רשות ערעור לערכאה הגבוהה יותר לגבי החלטה שניתנה בערכאה הדיונית.
לאה רקובר: ההחלטות האלה נקראות "החלטות אחרות", ואנחנו מבדילים אותם מפסק-דין סופי.
לאה רקובר: מרבית ההחלטות האחרות, בקשות רשות ערעור, המוגשות לבתי המשפט המחוזיים או לבית המשפט העליון נדחות, ואנחנו מבקשים לשנות את המשטר הזה ולקבוע הסדר שונה.
לאה רקובר: אנחנו מבקשים לקבוע רשימה סגורה של החלטות אחרות, שניתן יהיה להגיש עליהן בקשת רשות ערעור לערכאה גבוהה יותר.
לאה רקובר: זאת אומרת, אם אנחנו מדברים על בית משפט השלום, ניתן יהיה להגיש רק על רשימה סגורה של בקשות, כפי שפירטנו בהצעת החוק, ניתן יהיה להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט המחוזי, ובמקביל, תיקון דומה לגבי בקשות רשות ערעור המוגשות לבית המשפט העליון.
לאה רקובר: תיקון נוסף מתייחס לבתי המשפט לעניינים מינהליים.
לאה רקובר: בבתי המשפט לעניינים מינהליים החוק כבר קובע רשימה סגורה של החלטות אחרות שניתן לערער עליהן ברשות, ולגבי כל יתר ההחלטות לא ניתן לערער, אלא בשלב פסק-הדין.
לאה רקובר: על כל החלטה של בית משפט ניתן לערער בשלב פסק-הדין, והתוספת הזאת של החלטה אחרת מאפשרת, כפי שכבר ציינתי, להגיש לבית המשפט בקשת רשות ערעור במהלך הדיון.
לאה רקובר: בית המשפט דן בדרך כלל בדן יחיד בבקשת רשות ערעור, ואם הוא מחליט ליתן רשות ערעור, הוא דן בערעור המלא על ההחלטה.
לאה רקובר: ההחלטה מחייבת את בית משפט קמא.
לאה רקובר: מבחינה פרוצודורלית לכאורה הערכאה הדיונית יכולה להמשיך ולהתקדם בהליך, אבל אין ספק שהעניין של החלטות אחרות קוטע את הרצף הדיוני.
לאה רקובר: יש הצדקה מובנת למנגנון הזה של ביקורת במהלך הדיון, היא מאפשרת ביקורת על הערכאה הדיונית, לבעלי הדין יש אפשרות למצות את ההליכים, לקבל פסיקה שאולי תקדם אותם בהליך עצמו, אבל מה שאנחנו מוצאים, שרוב ההחלטות האחרות נדחות על ידי בית המשפט.
לאה רקובר: בית המשפט, לפני שהוא מאפשר את רשות הערעור, אמור לבדוק אם יש הצדקה מבחינת ההליך עצמו לדון בהחלטה הזאת בשלב האמצעי של ההליך או לדחות אותה לסוף ההליך.
לאה רקובר: במקרים רבים בית המשפט נדרש למעלה מן הצורך, כך הרבה פעמים אנחנו מוצאים, זה בא לידי ביטוי בפסקי הדין של בתי המשפט גם לערעור גופו, אם כי הבדיקה לא תמיד מלאה בשלב בקשת רשות הערעור – בית המשפט לעתים נדרש להחלטה גופה, ואומר את דברו בנוגע להחלטה גופה, וההליך ממשיך ומתקיים.
לאה רקובר: הצעת החוק שמונחת בפניכם היא הצעת חוק שבאה לייעל, והבסיס שלה זה האיזונים.
לאה רקובר: לכאורה, כל בעל דין שבא לפני בית משפט, אם יאפשרו לו על כל החלטה קטנה כגדולה, משמעותית או לא משמעותית, של ערכאה דיונית, להגיש ערעור מלא לערכאה הגבוהה יותר, למצות את הדיון ולחזור חזרה, מבחינתו נעשה הצדק במלואו, וכבר אמרתי את זה גם בישיבה הקודמת, אבל העניין הזה, אל"ף, פוגע לעתים בבעלי הדין שכנגד, שלא תמיד יש באפשרותם למצות את ההליכים עד תומם, ובי"ת, זה גורם לעיכוב בהליכים בבתי המשפט.
לאה רקובר: אנחנו חושבים שמטעמי ייעול ואיזונים, הצדק הוא גם בסיום ההליכים בבתי המשפט, ולכן ההצעה שלנו היא לאפשר בקשת רשות ערעור רק לגבי סוגי החלטות שהן סופיות, שאם בית המשפט לא ידון בהן ויחליט בהן בשלב הערעורי, עוד במהלך הדיון של הערכאה הדיונית, עלול להיגרם נזק בלתי הפיך, או שהמציאות משתנה.
לאה רקובר: למשל בבקשות לסעד ביניים, החלטה של בית משפט בסעד ביניים מתקבלת ומבוצעת במהלך הדיון בערכאה הדיונית עצמה, ואין דחייה לסיום ההליך.
לאה רקובר: לגבי החלטות מהסוג הזה אנחנו מציעים לאפשר בקשת רשות ערעור.
לאה רקובר: לעומת זאת, לגבי יתר הבקשות שמוגשות לבתי המשפט, ההצעה שלנו לצמצם.
לאה רקובר: הנתונים מראים על בין 6,000 ל-7,000 בקשות רשות ערעור שמוגשות לבתי משפט מחוזיים מדי שנה.
לאה רקובר: כמספר הזה, אולי קצת יותר, נסגרות מדי שנה בבתי המשפט המחוזיים.
לאה רקובר: רוב הבקשות נדחות, חלקן מתקבלות לגופן, חלקן נדחות לגופן, וחלק גדול גם נדחות מסיבות שבעלי הדין מושכים את הבקשות שלהם, מסיבות טכניות ומסיבות אחרות.
דוד רותם: האם יש לך אולי סטטיסטיקה כמה עתירות לבג"ץ מוגשות בכל שנה וכמה נדחות?
דוד רותם: אם זה השיקול, בואו נבטל מיד את הבג"ץ.
מנחם בן-ששון: אני מקווה ששר המשפטים לא שומע את זה.
דוד רותם: אני מקווה ששר המשפטים שומע, כי זה שיקול שאני לא מבין.
לאה רקובר: אני חושבת שזה לב העניין.
לאה רקובר: אני מודה על השאלה, ואני אנסה להסביר.
לאה רקובר: הרי מלכתחילה הרעיון הוא שהערכאה הדיונית מסיימת את הדיון.
לאה רקובר: ניתן פסק-דין סופי, ועל כל החלטה, כולל פסק-הדין הסופי, אמורים לערער בשלב הערעור.
לאה רקובר: אין פה שום כוונה לפגוע בזכות הערעור של מי מבעלי הדין.
לאה רקובר: אבל בנוסף לזכות של בעלי הדין לערער על פסק-הדין, לאחר שניתן פסק-הדין, המנגנונים הקיימים כיום מאפשרים ערעור נוסף על החלטה אחרת.
לאה רקובר: והערעור הנוסף על החלטה אחרת, מבחינת התפיסה שלנו, הוא לא ערעור בזכות, אלא מוגשת לגביו בקשת רשות ערעור.
לאה רקובר: זאת אומרת, מלכתחילה התפיסה היא שאין דלת פתוחה של אפשרות ערעורים בזכות על החלטות אחרות, שאינן פסק-דין.
לאה רקובר: הרעיון הוא, שרק אם יש הצדקה מיוחדת, ניתנת רשות ערעור.
לאה רקובר: במבחן התוצאה מוגשות מספר גדול של בקשות רשות ערעור.
לאה רקובר: העניין הזה, שרובן נדחות, בא להראות, לא שאנחנו רוצים לסגור את דלתות בית המשפט, אלא שהרבה פעמים הן אינן מוצדקות, הן פוגעות ברצף הדיוני, הן אינן תורמות להליך עצמו, ואם לא נאפשר אותן, אולי נגרום לייעול הדיון בערכאה הדיונית.
דוד רותם: פעם אמר לי השופט זיילר על הספרים הכחולים, שזה הכול טעויות של בתי המשפט, או המחוזי או העליון.
מנחם בן-ששון: גברת רקובר, נקבל את הנתון הסטטיסטי, אני מרגיש חייב לחבר הכנסת רותם, ואחרי זה נמשיך.
לאה רקובר: לפי הנתונים שלנו, למשל, במחצית השנייה של 2007 נפתחו כ-23,000 תיקים ונסגרו 22,632 תיקים בבית המשפט לתביעות קטנות.
דוד רותם: בטבלה הזאת המספרים אחרים לגמרי.
לאה רקובר: זו מחצית.
דוד רותם: כמה הוגשו במחצית 2007?
לאה רקובר: לפי הנתונים כאן 23,000.
דוד רותם: פה, לפי הנתונים, בסך הכול, בכל 2007, הוגשו 37,000.
קריאה: במחצית אחת יש כל החופשים.
דוד רותם: כמה נסגרו?
לאה רקובר: 22,632.
דוד רותם: ה-22,000 הם לא מאותה שנה, הם מתוך ה-85,000 תביעות בסך הכול.
לאה רקובר: זה מה שנסגר במחצית השנה.
דוד רותם: מתוך 85,000 תיקים שנמצאים?
מאיר בינג: זה אומר שהמלאי יציב.
דוד רותם: יש 85,000 תיקים שהוגשו.
יצחק לוי: אלה נסגרו מזמן.
דוד רותם: זאת השאלה.
מאיר בינג: יש גם מלאי בטבלה הזאת.
מנחם בן-ששון: אגב, הם כבר לא בבית המשפט, הם מסתובבים בכל מיני מקומות אחרים.
מנחם בן-ששון: בית המשפט התנקה.
מאיר בינג: במחצית השנייה של השנה נפתחו 23,000 תיקים, נסגרו 22,600 תיקים.
מאיר בינג: המלאי הוא 22,200.
מאיר בינג: זאת אומרת, המלאי הוא בסדר גודל דומה.
מאיר בינג: זה אומר שהתיקים נסגרים בסך הכול באותו קצב שהם באים.
מאיר בינג: יש גם היגיון שבמחצית השנייה זה יותר ממחצית, מפני שבחלק מבתי המשפט נהוג שדנים בתביעות קטנות יותר בפגרה.
לאה רקובר: למשל, בתל-אביב, לפחות במחצית מהתיקים עושים תורנויות שופטים, ודנים בתביעות קטנות.
דוד רותם: זה העונש.
לאה רקובר: זה סדרי עבודה.
לאה רקובר: למה עונש?
דוד רותם: שופט בפגרה, אנחנו יודעים כמה שהוא נהנה לעבוד.
לאה רקובר: הוא צריך לעבוד.
יצחק לוי: יש כאן רשימה של פריטים של החלטה אחרת.
סיגל קוגוט: ישבנו עם הנהלת בתי המשפט להוסיף עוד פרטים, והוספנו בנוסח מטעמנו.
מנחם בן-ששון: אני רוצה להגדיר לעצמי לפני שאתה שואל.
מנחם בן-ששון: קודם לא היתה רשימה, אלא הכול היה פתוח, עכשיו יש נומרוס קלאוזוס.
יצחק לוי: יש רשימה בנוסח הכחול.
יצחק לוי: מה זה "לא היתה רשימה"?
מנחם בן-ששון: הוספנו עוד.
יצחק לוי: אני שואל אם הרשימה, לפחות מה שבנוסח הכחול, האם היא לקוחה מדוח אור?
לאה רקובר: בעיקרון כן.
יצחק לוי: האם באופן מוחלט הסעיף הזה הוא העתקה מהדוח של השופט אור, או שהפריטים לאו דווקא מהדוח של השופט אור?
לאה רקובר: לקחנו את הפריטים מאור, אבל הוספנו.
מנחם בן-ששון: הרב לוי, נבדוק את זה כמו שאנחנו עושים עם דוחות אחרים של ועדות, כמו שעשינו עם דוח קרפ.
לאה רקובר: אם נסכם את הפתיחה, אנחנו סבורים שהתכליות שעומדות בבסיס הזכות להגיש בקשת רשות ערעור על החלטת ביניים, התשלום שהמערכת משלמת ובעלי הדין משלמים הוא גבוה מדי, ולכן אנחנו מציעים לשם האיזון לקבוע רשימה סגורה של החלטות אחרות שניתן לערער עליהן במהלך הדיון, כאשר הכלל הוא שעל החלטות ביניים של בית המשפט ניתן יהיה לערער רק בשלב פסק-הדין.
לאה רקובר: אנחנו לא מתכוונים לוותר על זכות הערעור במקרה הזה, אלא רק להשאיר אותה כפי שהמצב היום, לשלב פסק-הדין.
לאה רקובר: אני חשה צורך לחדד, בגלל ההערה של חבר הכנסת.
לאה רקובר: לעומת הטענה שאנחנו מנסים לבטל זכות ערעור, יש טענה הפוכה שיש מעין זכות ערעור כפולה, כי מערערים על העניין של החלטה אחרת פעמיים, מערערים גם במהלך הדיון עצמו.
לאה רקובר: זאת אומרת, כאשר בית משפט נדרש לבקשת רשות ערעור, הוא דן גם בערעור גופו, הוא נכנס לגופם של דברים, גם בשלב פסק-הדין.
: יש הבדל.
: בשלב ביניים את מתקנת את ההליך, אם יש צורך, אבל יש היגיון למה עושים באמצע.
: אם את מחכה לסוף ותחזירי את כל התיק מההתחלה, את מבזבזת זמן כפול לבית המשפט.
לאה רקובר: אני מסכימה עם מה שאתה אומר, ולכן עשינו מיון.
לאה רקובר: מה שנראה לנו שמקלקל את הרצף הדיוני, ההחלטות שמשפיעות על המציאות ולא ניתן לחזור מהן, אנחנו מציעים שניתן יהיה להגיש לגביהן בקשות רשות ערעור.
לאה רקובר: לעומת זאת, החלטות, שבדרך כלל נדחות, שבדרך כלל הן קוטעות את הרצף ללא הצדקה- - -
נסים זאב: מי קובע מה להגיש ומה לא?
דוד רותם: הוגשה ראיה שאני חושב שהיא פסולה ואי אפשר להגיש אותה, בית המשפט קיבל אותה, ואני לא יכול לערער.
דוד רותם: מה שיקרה, שנשמע את כל הדיון, ואז אני אגיש ערעור, ויחליטו לקבל את הערעור ויחזירו את כל הדיון מחדש.
דוד רותם: אתם יוצרים מראית עין של מהירות- - -
מנחם בן-ששון: קודם כול, אתה יכול להגיד שאתה מתנגד עקרונית לכל המהלך, זה מה שתגיד לשכת עורכי הדין, לפחות אם הבנתי נכון את הנייר שלכם.
מנחם בן-ששון: אתם אומרים שהחוק נראה לכם, אבל הסוגיה הזאת של ערעור על החלטה אחרת, אתם רוצים שכאן יהיה מה שקיים היום.
מנחם בן-ששון: על הטענה שהעלה חבר הכנסת רותם, לפי דעתי תגיד הלשכה את הדברים.
מנחם בן-ששון: ניתן לה להרצות את דבריה בסבלנות, והיא תאמר אותם.
הלל איש שלום: אנחנו מדברים רק על הנושא של צמצום האפשרות להגיש בקשות רשות ערעור בעניינים אזרחיים.
הלל איש שלום: העמדה העקרונית שלנו, שאנחנו מתנגדים באופן נחרץ לדבר הזה.
הלל איש שלום: אנחנו מדברים כאן מתוך ניסיון של הרבה מאוד שנים, שהחוק קיים, והמצב הנוכחי משביע רצון, הוא טוב, הוא טוב הן מבחינת היעילות של העניין הזה, ובוודאי שהוא טוב מבחינת הצדק שהוא יוצר.
הלל איש שלום: היום יש מסננת, המסננת היא לא רשימה סגורה.
הלל איש שלום: המסננת צריכה להיות שיקול דעת של שופט.
הלל איש שלום: למעשה, הטענה הבסיסית שלנו, ואני אראה את זה בכמה דוגמאות, שאי אפשר לקבוע רשימה סגורה של עניינים, שבהם צריך לתת רשות ערעור, ובאחרים – לא.
הלל איש שלום: המבחן צריך להיות מבחן פרטני.
הלל איש שלום: יש סדרה של סוגי עניינים, שברוב רובם של המקרים אין מקום לתת רשות ערעור, אבל יש מקרים מסוימים שהיעילות, לא רק הצדק ולא רק הנכונות של ההחלטה, מחייבים לתת רשות ערעור, וחברי הכנסת העלו את הנקודה הזאת.
הלל איש שלום: לפעמים יש עניין שולי שנקרא "תיקון כתב תביעה" או עניין של ראיה ספציפית מסוימת שהותר להגיש אותה, או לא הותר להגיש אותה, או אם יש מסמך מסוים שבית המשפט החליט שלא צריך לגלות או כן צריך לגלות.
הלל איש שלום: ברוב רובם של המקרים אפשר להגיד שלא על זה ייפול ויקום דבר, ואפשר להמשיך ולא לתת רשות ערעור, אבל דווקא באותם סוגי עניינים שלכאורה לא צריכים להיות ברשימה, במקרים ספציפיים צריך לנהל פעמיים משפט אם ההחלטה מוטעית.
הלל איש שלום: לכן הדרך הנכונה היא אותו שיקול דעת של שופט ספציפי, שצריך להחליט אם לתת רשות ערעור או לא לתת רשות ערעור.
הלל איש שלום: בתיאורה, שופטים שדנים בבקשת רשות ערעור לא צריכים לבדוק לגופו של עניין, אלא לשאול, כשאלה מקדמית, את השאלה הפשוטה, האם יש הצדקה לתת רשות ערעור בשלב הנוכחי, או שיש לחכות לסופו של התהליך.
יצחק לוי: אתה מדבר על רשות או על זכות?
הלל איש שלום: על רשות.
יצחק לוי: הם מסכימים לרשות.
סיגל קוגוט: הם לא מסכימים, רק בסוף, כשאתה מערער על כל התיק, תוכל לערער גם על החלטות הביניים.
הלל איש שלום: למעשה הם אומרים שלא ניתן יהיה לבקש רשות ערעור בסדרה ארוכה של עניינים.
הלל איש שלום: הטענה שלנו, שאי אפשר לעשות רשימה סגורה, אלא צריך לבדוק לגופו של עניין.
הלל איש שלום: איפה יש בזבוז זמן שיפוטי, להבנתנו?
הלל איש שלום: אילו בתי המשפט כשמגישים בקשת רשות ערעור היו מפעילים את שיקול הדעת ודנים בראש ובראשונה בשאלה האם יש הצדקה לדון בזה עכשיו או שיותר נכון לדון בזה בסוף – אם בתי המשפט היו שמים את הדגש על השאלה המקדמית הזאת, לא היה מבוזבז זמן שיפוטי רב.
הלל איש שלום: בעבר הייתי מתמחה של המשנה לנשיא בית המשפט העליון, השופטת מרים בן-פורת, שופט אחד בבית המשפט העליון היה דן בכל בקשות רשות ערעור, לא היה צריך סדרה ארוכה, היו מקפידים יותר על כך שאם זה לא רלוונטי, לא צריך להיכנס לטיעונים ולנימוקים חלופיים.
הלל איש שלום: זאת אומרת, בתי המשפט נוטים היום להרחיב ולא להסתפק בשאלה האם לתת רשות ערעור או לא לתת רשות ערעור, אלא דנים גם לגופו של עניין.
הלל איש שלום: הזמן השיפוטי הזה הוא כנראה זמן מיותר, אם היו דנים קודם בשאלה אם יש מקום לרשות ערעור, האם זה יכול לחכות לסוף או לא, התוצאה היתה חיסכון גדול בזמן שיפוטי.
הלל איש שלום: בהרבה מאוד מקרים, אם יש טעות בהחלטת ביניים, זה מביא לטעות של ניהול הליך ארוך ומתיש פעמיים.
הלל איש שלום: יותר מזה, גם המס שפתיים, אני באמת קורא לזה כך – אפשר לערער בסוף.