GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
משה נגבי:
אני לא מאחל לאף עיתונאי, ויש פה רבים מעמיתי העיתונאים, להפוך לאייטם תקשורתי בעצמו, ולא בזה אני מעוניין, אלא משום שאני חושב שחשוב לקיים את הדיון הזה כדי להרתיע ממקרים נוספים מן הסוג שאני הייתי אובייקט שלו, של ניסיון לדכא את חופש העיתונאי.
משה נגבי:
חשוב לקיים את הדיון הזה, ואני שמח שזה הכיוון שהצביע עליו גם היושב-ראש אופיר פינס.
משה נגבי:
חשוב לקיים את הדיון הזה במישור העקרוני, כי המקרה שלי הוא אולי דוגמה מאוד בולטת, מאוד קיצונית, לדיכוי החופש העיתונאי, אבל היא בהחלט לא דוגמה יחידה.
משה נגבי:
היא לא דוגמה יחידה, לא ב"מעריב" ולא בעיתונות בכלל.
משה נגבי:
האם יש צורך להזכיר את הנסיבות שבהן התפטר בשעתו עורך "מעריב" דן מרגלית, וההסברים שהוא נתן להתפטרות הזאת?
משה נגבי:
נכון, ציין, בצדק, חבר הכנסת דוד טל, שגם בעיתון "הארץ" האכסניה הישנה חדשה של דן מרגלית, יכולים להיות חיכוכים עם העורך.
משה נגבי:
לו הייתי עורך "הארץ", לא הייתי רואה סיבה לא לפרסם את המאמר של דן מרגלית, אבל יש כל ההבדל שבעולם.
משה נגבי:
יש שני הבדלים שהם מאוד מהותיים ואסור להתעלם מהם.
משה נגבי:
דבר ראשון, המאמר של דן מרגלית, עד כמה שאני מבין, נפסל מטעמים אידיאולוגיים, ואני מצטרף להבחנה שעשה פרופסור מרדכי קרמניצר, לא מתוך איזה אינטרס אישי.
משה נגבי:
דבר שני, וזה יותר חשוב, עד כמה שידוע לי, וסליחה שאני מעלה את העניין האישי שלי, דן מרגלית לא פוטר בעקבות הפרשה הזאת, דן מרגלית לא הוקע, דן מרגלית יכול היה לצאת ל"תיק תקשורת" ולתקוף את עיתון "הארץ" על הפסילה זאת, ולא רק שהוא לא פוטר, אלא עורך "הארץ", נתן לו את כל הכובד והתעמת אתו וכיבד את דעתו לומר את דעתו במקומות אחרים.
משה נגבי:
אולי זה נראה דבר טריוויאלי שהוא לא פוטר ואני כן, תאמינו לי שזה לא טריוויאלי.
משה נגבי:
לכן, אין המשל דומה לנמשל.
משה נגבי:
אם נלך קצת יותר קרוב לנקודת הזמן הנוכחית, אני רוצה להזכיר שאני לא האדם הראשון שטוען שהוא פוטר מ"מעריב" משום שהוא לא הסכים להיות חלק מקמפיין אישי של המוציא לאור.
משה נגבי:
אני מזכיר את העיתונאי הצעיר, ולטעמי האמיץ מאוד, גדעון שמרלינג, שטען ששכתבו דיווחים עובדתיים שלו בצורה מסולפת.
משה נגבי:
הוא לא הסכים להשלים עם זה, ואנחנו יודעים שהוא כבר לא נמצא בעיתון.
אופיר פינס-פז:
הוא עובד בכנסת.
משה נגבי:
אני שמח לשמוע שהוא מצא עבודה.
משה נגבי:
הוא איש מוכשר והגון.
משה נגבי:
באופן אירוני, גם בהקשר של הפרשה שלי עצמה, אנחנו ממשיכים לראות את המשך התופעה.
משה נגבי:
כולנו קראנו ושמענו כיצד נכפה על עיתונאי "מעריב" לפרסם בעמודי החדשות את אותו מאמר, אגב, ביקורת לגיטימית, שכתב עלי מוציא לאור העיתון, ואת חוסר שביעות הרצון שלהם מכך והלחצים שהופעלו בהקשר הזה.
משה נגבי:
שמענו וקראנו, ופרופסור קרמניצר יכול להעיד על כך אישית, על הדיווח הלא מדויק, בלשון המעטה, על ישיבת מועצת העיתונות שנערכה בנושא הזה.
משה נגבי:
אני מקווה שהדיווחים מחר בתקשורת על מה שמתנהל פה יהיו מדויקים, יש סיכוי לכך, כי זה גם מתועד במצלמות הטלוויזיה.
דוד טל:
מר נגבי, אתה יכול לתת לנו גם כמה דוגמאות בעיתונים אחרים שפוטרו עיתונאים או משהו מן הסוג הזה, למען האיזון העיתונאי?
משה נגבי:
לא נעים לי לעשות זאת, אבל מאחר שאתה מבקש, כתבתי ספר שלם, שנקרא "חופש העיתונות בישראל", וכתבתי מחקר שלם באוניברסיטת הרווארד לפני ארבע שנים, שעוסק בנושא הזה בדיוק - צנזורה פרטית של מוציאים לאור בעיתונות, חופש העיתונאי, ואני מדגיש חופש העיתונאי כלפי העיתון, ולכן אני משתמש בביטוי חופש העיתונאי, ושם תמצא דוגמאות רבות.
דוד טל:
אתה יכול להביא כמה דוגמאות מכמה עיתונים?
יוסף יצחק פריצקי:
צבי יעקובסון.
יוסף יצחק פריצקי:
הוא לא התאים להנהגה החדשה.
משה נגבי:
חבל לי, הזמן שלי לדבר מוגבל.
משה נגבי:
אני מעדיף לדבר על הדברים העקרוניים.
משה נגבי:
אני שמח על הדיון הזה, קודם כול, משום שאני חושב שחשוב שוועדת החוקה, כוועדה, תיתן את דעתה, ושמחתי לשמוע שיש כוונה לאמץ את המלצות ועדת צדוק, שהיה לי הכבוד להיות חבר בה.
משה נגבי:
בהתייחס לדברים שאמר פרופסור קרמניצר, אני מכיר את ההסתייגות של העיתונות מחקיקה בנושאי עיתונות, אני חושב שההסתייגות הזאת מוצדקת, כשמדובר על הגנת העיתונות מול השלטון, כי אז יש סכנה שהכנסת, שנשלטת על-ידי הממשלה, תשרת את השלטון כדי לדכא את חופש העיתונות.
משה נגבי:
אני חושב שההתנגדות הזאת לא מוצדקת, כשמדובר בהגנת חופש העיתונאי וזכות הציבור לדעת כלפי הגורמים ששולטים בעיתונות העצמה, ואז, זו לא רק זכותה, זו חובתה של הכנסת, כנציגת הציבור, לממש את החקיקה הזאת.
משה נגבי:
מאחר שאני רואה חשיבות בדיון העקרוני, אני לא אתייחס בצורה מפורטת לפיטורים שלי, אבל פטור בלא כלום אי-אפשר, מאחר שנשמעו פה כבר רמזים ונשמעו גם בתקשורת כל מיני רמזים וסילופים לגבי נסיבות הפיטורים שלי.
משה נגבי:
לכן אני רוצה לומר בצורה הברורה ביותר.
משה נגבי:
קודם כול אני אומר, שמי שחושב וטוען שפוטרתי מ"מעריב" בגלל בעיות משמעת, משום שהתעצלתי לכתוב פרשנות מסוימת, משום שהעלבתי את העורך בזה שלא הסכמתי לבוא לפגישה, הוא או טיפש במקרה הטוב או רשע במקרה הפחות טוב.
משה נגבי:
מנסים לשכנע בזה את הציבור, אבל לא שכנעו בזה את עובדי "מעריב" עצמם, ובזה אני הכי גאה.
משה נגבי:
54 מהבכירים ביותר ב"מעריב", חלון הראווה של העיתון, הפרשן המדיני חמי שלו, הכתב המדיני בן-כספית, ראש אגף החדשות, האיש שקובע מה יתפרסם בעיתון, עמוס רגב - האנשים האלה חתמו על מכתב אמיץ ביותר לעורך העיתון, שבו הם אמרו שלפיטורים שלי לא היתה סיבה עניינית, לא היתה סיבה מוצדקת.
משה נגבי:
יושב פה יעקב ארז, אדם שאני מאוד מכבד, מאחר שאני רוצה לקוות שהוא עוד לא איבד כל רבב של הגינות, אני מקווה שהוא לא יכחיש את מה שאני אומר פה.
משה נגבי:
חודש לפני פיטורי, יעקב ארז אמר לגורמים שונים, וזה הועבר גם אלי, אני לא אפרט, כי אני לא רוצה שיפוטרו חלילה עוד אנשים מ"מעריב", הוא אמר להם בצורה חד-משמעית: יש עלי לחץ של משפחת נמרודי לגייס את משה נגבי לקמפיין של עופר נמרודי.
משה נגבי:
אני עומד מול הלחץ הזה, כך אמר יעקב ארז, אני חושב שמשה נגבי לא צריך להתגייס לקמפיין הזה.
משה נגבי:
אני חייב לומר, אגב, שבאמת, עד למקרה שהוביל לפיטורי, יעקב ארז לא רק התייחס בהבנה, הוא עודד אותי ואמר לי: אתה לא צריך לכתוב דברים שקשורים לקמפיין הזה, אני מצדיק את עמדתך.
משה נגבי:
אבל אמר יעקב ארז: אני מרגיש שכוחי כושל מול הלחץ הזה, ולכן אני לא בטוח שאני אצליח לעמוד ולמנוע את הפיטורים.
משה נגבי:
במכתב של עובדי "מעריב" חתומים גם כל אנשי דסק החדשות, כולל ראש הדסק, כפי שכבר ציינתי, אנשים כמו רפי מן, כמו עמוס רגב, הם היו עדים לניסיונות בחודשים האחרונים לגייס אותי לקמפיין הזה.
משה נגבי:
כל אחד מהם יכול לספר על זה.
משה נגבי:
מי שמכיר אותי יודע שלהגיד עלי שאני לא אסכים לפרשן, כשאני יודע שייתנו לי להגיד את מה שאני רוצה לומר, זו בדיחה.
משה נגבי:
הדברים האלה בוערים בעצמותי.
משה נגבי:
יש אנשים שאומרים שאני מדבר יותר מדי, ודאי שאני לא אמנע מלדבר כשאני יודע שרוצים שאני אדבר.
משה נגבי:
עוד הערה לגבי מסקנות ועדת צדוק, ובזה אני מסיים.
משה נגבי:
אמרתי שהמסקנות האלה חשובות מאוד, אני מברך את חברת הכנסת גוז'נסקי ואת חברת הכנסת זהבה גלאון, את חבר הכנסת יובל שטייניץ ואת חבר הכנסת, שלצערי כבר איננו חבר כנסת, בני בגין, שכולם בשעתו יזמו הצעות חוק להגבלת הבעלות הצולבת והנושאים האחרים.
משה נגבי:
אני מצטרף כמובן להצעה של פרופסור קרמניצר בעניין הגנת העיתונאי, אני היום חש על בשרי עד כמה הדבר הזה חשוב, והתסריט שהזכיר פה פרופסור אזרחי, שגם מוציא לאור, מתחרה כביכול, לא ירצה להעסיק עיתונאי שלא גילה רגישות לאינטרסים של המוציא לאור, זה לא תסריט דמיוני, ואני לא אפרט בעניין הזה, אבל, תאמינו לי שזה אכן כך.
משה נגבי:
אני רוצה להצביע על עוד המלצה אחת שלדעתי היא לא פחות חשובה בדוח ועדת צדוק, והדבר הזה קיבל את ביטויו בדברים של פרופסור אזרחי, ההמלצה למנוע מעבריין שהורשע בעבירה שיש עמה קלון, מפושע פלילי, לנהל עיתון.
זהבה גלאון:
יש לי הצעת חוק כזאת.
משה נגבי:
אני שומע עכשיו שחברת הכנסת הגישה הצעת חוק כזאת, ואני שמח על כך.
משה נגבי:
פה, כל התוצאות השליליות שדיברנו עליהן, של דיכוי חופש העיתונאי, מוכפלים פי כמה וכמה, כי אז העיתון מגויס לקעקוע שלטון החוק במדינה.
משה נגבי:
אני חושב שהיועץ המשפטי לממשלה אמר דברים, מפורים עד ערב פסח, על כך שיש חלקים בתקשורת שהיום מגויסים לאינטרסים שמטרתם לקעקע את הפרקליטות, לקעקע את בתי-המשפט.
משה נגבי:
אנחנו עדים לזה גם עכשיו, אפרופו הוויכוח הלגיטימי על בית-משפט לחוקה.
משה נגבי:
אני חושב שהדבר הזה הוא בנפשנו.
משה נגבי:
עורכת הדין לחמן-מסר, שהיתה יועצת לוועדת צדוק, אם אינני טועה, הציעה לנו את ההסדר שאימצנו כוועדה להמליץ עליו, שבלי לפגוע בזכות הקניין של המוציא לאור, בית-משפט יוכל, במקרה של הרשעה בעבירה שיש עמה קלון, להעביר את ניהול העיתון לנאמן מטעם בית-המשפט, שהוא גם יקבע מי יהיה העורך, שכפי שנאמר פה כבר, זוהי נקודה מאוד קריטית.
משה נגבי:
שוב, תודה רבה.
אופיר פינס-פז:
יואב יצחק, ואחריו - זהבה גלאון.
יואב יצחק:
קודם כול, אני רוצה להדגיש שאני מדבר רק, ואך ורק, בשם עצמי, אני לא מייצג פה שום גורם אלא את עצמי בלבד, כעיתונאי.
יואב יצחק:
יושב פה יעקב ארז, הוא אפילו היה מופתע שהגעתי.
יואב יצחק:
אני רוצה להתייחס בשני משפטים לעניין של משה נגבי, שזו למעשה העילה לכינוס הדיון הזה.
יואב יצחק:
אני אומר את הדברים הבאים בקצרה, ואני לא רוצה לפרט בנושא הזה.
יואב יצחק:
משה נגבי, בכל הכבוד ובכל היקר, אני מכיר את העבודה שלו הרבה שנים, משה נגבי, בעיני לפחות, הוא לא קדוש ולא מעונה.
יואב יצחק:
משה נגבי חתם על הסכם אישי עם עיתון "מעריב".
יואב יצחק:
עיתון "מעריב" למעשה, ובעניין הזה משפחת נמרודי, או ליתר דיוק עופר נמרודי, שהוא שולט בעניינים, גם בימים אלה, יכול לפטר אותו גם בלי לנמק, ואם הוא נימק, אז בשביל משה נגבי זה רק בונוס.
יואב יצחק:
אני לא חושב שוועדת החוקה, חוק ומשפט, בכל הכבוד, יכולה בכלל להתייחס לנושא הזה בלי לבדוק את כל מרכיביו.
אליעזר כהן:
זה כתוב בסעיף 9 בחוק שקיבלנו.
יואב יצחק:
אני יכול להביא לכאן שורה של נושאים שמשה נגבי נמנע מלכתוב עליהם מכל מיני סיבות שבעולם.
יואב יצחק:
לדעתי, לא משיקולים עיתונאיים.
יואב יצחק:
אבל אני לא בא אתו חשבון בנושא הזה.
יואב יצחק:
אני רוצה לחתום בנקודה הזאת ולומר, שיש לוועדת החוקה, חוק ומשפט עניינים יותר ראויים לדון בהם.
אופיר פינס-פז:
עם כל הכבוד, את זה אני קובע.
יואב יצחק:
אני מצר על כך שבעניינים מהותיים הרבה יותר, ועדת החוקה, חוק ומשפט עד היום לא טיפלה בנושא העיתונות.
יואב יצחק:
אני אביא רק דוגמה אחת שהיא בעיני הדוגמה הבולטת ביותר.
יואב יצחק:
רבותי, אני חושב שחברי הכנסת במקרה הזה, והציבור הרחב, חלקם נמנים עם חברי מועצת העיתונות, קצת נאיביים, הייתי אומר במידה מסוימת קצת עיוורים, לא רואים את המציאות.
יואב יצחק:
הבעיה היא לא מוציא לאור זה או אחר.
יואב יצחק:
המוציאים לאור עצמם הם במידה מסוימת מריונטות, מי ששולט בעניינים ומי שבאמת מכתיב לאמצעי התקשורת מה לכתוב, ובעיקר מה לא לכתוב, אלה המפרסמים הגדולים, זה בנקים, זה חברות ביטוח, אלה משרדים ממשלתיים וכל מיני גורמים שיש להם כוח בידיים.
יואב יצחק:
אני חוויתי את זה על בשרי לפני מספר שנים, ורק תזכורת קטנה.
יואב יצחק:
חיים צדוק היקר וגם משה נגבי היו באותו זמן חברי מועצת העיתונות, לא כל כך שמעתי אותם אז שהם קמו ועמדו על הרגליים האחוריות והגנו עלי בנושאים האלה.
משה נגבי:
לא הייתי חבר מועצת העיתונות.
יואב יצחק:
היית חבר מועצת העיתונות אז לתקופה מסוימת.
יואב יצחק:
אם אתה רוצה, אני גם אציין בפניך את השנים.
יוסף יצחק פריצקי:
לשיטתך, אין עם זה שום בעיה.
יוסף יצחק פריצקי:
על מה אתה מלין?
יואב יצחק:
סליחה, אני מדבר על עובדות.
יואב יצחק:
לשיטתי, זה לא בסדר, אבל זו מציאות.
יואב יצחק:
במציאות הזאת אני התמודדתי בבית-משפט השלום, ואחר כך בבית-משפט מחוזי, ומבית-משפט מחוזי דילגתי לעליון ולשיחה עם נשיא בית-המשפט העליון, ופניתי ליועץ המשפטי לממשלה ולפרקליטת המדינה, וכולם, בסיכומו של דבר קבעו: עיתון זה עסק.
יואב יצחק:
מפרסמים יכולים לפרסם או לא לפרסם בעיתון, יכולים לסחוט אותו, לפרסם דברים מסוימים או להימנע מפרסום, וכל המערכות נתנו לכך הכשר.
אופיר פינס-פז:
אני מתנצל בשמו של יושב-ראש ועדת החוקה דאז, שהוא לא קיים על העניין הזה ישיבה.
יואב יצחק:
אני לא מלין על כך שוועדת החוקה, חוק ומשפט לא קיימה על כך ישיבה.
מיכאל איתן:
יואב יצחק, אתה אומר: היה עיוות במקרה ההוא.
מיכאל איתן:
אתה אמרת שיש הסכם אישי, המוציא לאור רשאי לפטר במסגרת החוק הקיים.
מיכאל איתן:
אני שואל אותך האם זה גם המצב הרצוי מבחינתך?
מיכאל איתן:
האם יש מקום שנשאיר את כל נושא העיתונות כעסק פרטי לכל דבר ועניין או שנגיד שזה מוצר ציבורי שמחייב התערבות של המחוקק?
יואב יצחק:
המצב העובדתי הוא כזה, שאתה לא יכול, מצד אחד, לכפות על מוציא לאור להימנע מפיטורים או מגיוס של עיתונאים מסוימים לדבר כזה או אחר, כאשר יש לך פסקי-דין של בית-המשפט העליון שנותנים לכך הכשר.
מיכאל איתן:
השאלה אם צריך לשנות את זה או לא.
יואב יצחק:
גם אני קצת התפכחתי וראיתי, שכשאני בצרה אף אחד לא אתי, לכן אני מפצל את העבודה שלי, אני עובד ב"גלובס", ב"מעריב" ובאתר האינטרנט שלי.
יואב יצחק:
אני התפכחתי בכך שאני רואה נכוחה שמדובר בעסק וצריך להתייחס אל זה כאל עסק, שיש לו חשבון הכנסות והוצאות.
יואב יצחק:
אם מוציא לאור לא רוצה להעסיק עיתונאי מסוים או רוצה לפטר אותו, אי-אפשר למנוע ממנו.
יואב יצחק:
דרך אגב, אני בדעה שעופר נמרודי, אם הוא העורך האחראי של העיתון, אני חושב שמחובתו להתערב במה שנעשה בעיתון ולהכתיב או למנוע, ולגלות מעורבות, במה ייכתב ומה לא ייכתב, משום שמה לעשות, רבותי, המחוקק מטיל עליו את החובה הזאת.
יואב יצחק:
תציצו בבקשה בחוק איסור לשון הרע ותראו שהוא מטיל אחריות מאוד מסיבית על עורך של אמצעי תקשורת ועל אחראי של אמצעי תקשורת וגם על הבעלים כמובן.
יואב יצחק:
כל אדם שנפגע מאמצעי תקשורת יכול לתבוע את העסק, ואני אומר בכוונה עסק, משום שעיתון זה עסק.
יואב יצחק:
מי שרוצה להיתמם ולחשוב על עיתון כעל עיתון פרטי, שעיתון פרטי הוא גוף שנותן שירות ציבורי, זו נאיביות.
יואב יצחק:
הכנסת והממשלה, גם בימים אלה, מנציחים את המצב הזה, ופה אנחנו עוברים לפן אחר של העניינים.
יואב יצחק:
יש בימים אלה שורה של מכרזים בנושא של ערוצי טלוויזיה ייעודיים.
יואב יצחק:
המדינה מפרסמת מכרז והתחרות היא על התכנים במידה מסוימת, ובמידה רבה יותר התחרות היא מי ישלם יותר תמלוגים.
יואב יצחק:
ונוצר מצב שיוצרים עוד עסקים פרטיים שמחויבים, כמובן, לגייס רייטינג ולהשיג פרסומות.
יואב יצחק:
תמורת הפרסומות האלה נותנים אתנן בצורת תכנים, ואנחנו סוגרים את עצמנו בפלונטר בלתי-אפשרי.
יואב יצחק:
הדעה שלי שאי-אפשר להיאבק בעיתונות הפרטית ואי-אפשר להכתיב למוציא לאור את מי להעסיק ואת מי לא.
יואב יצחק:
יש פה היועץ המשפטי של שתי קבוצות ענקיות, מיבי מוזר.
יואב יצחק:
דרך אגב, הרבה מאוד עיתונאים מעיתון "ידיעות אחרונות" הם אלה שגייסו עצומות לטובת משה נגבי, ואני קורא להם ברצינות, אם הם חושבים שמשה נגבי הוא עיתונאי מן השורה הראשונה, שיתכבדו ויזמינו אותו לעבוד בעיתון "ידיעות אחרונות".
יואב יצחק:
יש שני עניינים שנוגעים במיוחד לעיתון "מעריב".
יואב יצחק:
רבותי, בניגוד לכל האינתיפאדה שעושים לעיתון "מעריב" בכל אמצעי התקשורת, שימו לב לנקודה מאוד ברורה.
יואב יצחק:
"מעריב" נשלט על-ידי חברה ציבורית, שחלק נכבד ממנה אלה בעלי מניות מקרב הציבור.
יואב יצחק:
הכשרת היישוב, שהיא בעלת השליטה, גם היא נשלטת ב-40% ויותר על-ידי הציבור.
יואב יצחק:
רבותי, אנחנו מדברים על עיתון שהוא נשלט על-ידי ציבור רחב מאוד.
דוידה לחמן-מסר:
הציבור מחזיק מניותיו, ומשפחת נמרודי שולטת פה שליטה ללא מיצרים.
דוידה לחמן-מסר:
אל תשנה את העובדות.
דוידה לחמן-מסר:
זה לא עיתון ציבורי.
יואב יצחק:
לא אמרתי שהוא עיתון ציבורי.
יואב יצחק:
אני מגיע עכשיו לצד השני של המתרס, שזה העניין.
יואב יצחק:
הגוף הזה, קבוצת "מעריב" עם עיתון "מעריב" או קבוצת הכשרת היישוב, יש שם השקיפות המקסימלית ביותר שאפשר לדרוש לעסק ולהפעלה של העסק.
יואב יצחק:
לעומת זאת, יושב פה נשיא מועצת העיתונות.
יואב יצחק:
מועצת העיתונות, אם אינני טועה, קיבלה לפני מספר שנים החלטה שמחייבת את המוציאים לאור לפרסם את העסקים שלהם ולתת שקיפות לעסקים שלהם, ואני מדבר על שתי קבוצות - קבוצת "ידיעות-אחרונות", שהיא מונופול בתחום עיסוקה, וקבוצת שוקן - ואנחנו עוד לא רואים את הדיווחים שלהם בנושא הזה.
יואב יצחק:
לגבי הכניסה של משפחת נמרודי לעיתון "מעריב".
יואב יצחק:
רבותי, אני הייתי בעיתון "מעריב" וחוויתי על בשרי את חרם העבודות הכי גדול שהיה בעיתונות הישראלית מאז ומעולם.
יואב יצחק:
בגלל אותו חרם נאלצתי להתפטר מהעיתון.
יואב יצחק:
שנים מספר לאחר מכן הצטרפה משפחת נמרודי לעיתונות.
יואב יצחק:
רבותי, אולי תחשבו שהשתגעתי, אבל הכניסה של משפחת נמרודי, אני לא מדבר על האירועים הפליליים, ובעיני כאן אין ספק, אדם שהורשע בפלילים הוא לא יכול להיות עורך עיתון ולא יכול להפעיל עיתון.
משה נגבי:
זה מה שקורה.
יואב יצחק:
משפחת נמרודי, בשורה התחתונה, הביאה לפריחה של עיתונאים, ואיך?
יואב יצחק:
משפחת נמרודי הכניסה את התחרות על העיתונאי.
יואב יצחק:
עד שבאה משפחת נמרודי לעיתונות, עיתון "ידיעות אחרונות" ועיתון "מעריב" לא משכו עיתונאים אחד מהשני, היתה תופעה של קרטליזציה בעיתונות, עיתונאי ידע שאם הוא נקלט בילדותו בעיתון "מעריב", הוא לנצח בעיתון "מעריב", הוא לא יקבל לעולם הצעות עבודה מ"ידיעות אחרונות", ולהפך.
יואב יצחק:
מאז שנכנסה משפחת נמרודי לעיתונות, אני מרגיש את זה לפי מה שקורה לעיתונאים, יש תחרות אמיתית על העיתונאי, ולכן עיתונאים מתוזזים ממקום למקום, והשמים, מבחינה זאת, נפתחו בפניהם.
יואב יצחק:
בנושא רשות השידור.
יואב יצחק:
אותה צריך לבצר ולחזק, וכך למשוך במידה מסוימת ולעקר את הכוח של העיתונות הפרטית.
יואב יצחק:
תודה רבה.
אופיר פינס-פז:
זהבה גלאון.
זהבה גלאון:
אדוני היושב-ראש, לא מדובר כאן בעסק ובזכותו של מוציא לאור או בעל עיתון לפטר את מי שהוא רוצה כי יש ביניהם חוזה.
זהבה גלאון:
זו דרך הצגה של דברים שמשרתת אינטרסים של אותו מוציא לאור לצורך העניין.
זהבה גלאון:
אנחנו מדברים כאן על מקרה קונקרטי, שמשה נגבי פוטר.
זהבה גלאון:
מדובר כאן בעיקר, וזה מה שעלה ממרבית הדוברים שדיברו בדיון העקרוני לכאורה, מדובר כאן בשיקוף מצבה העגום של העיתונות במדינת ישראל, מצבם העגום של העיתונאים, ובעיקר, כפי שנשמע כאן בדברים האחרונים, בחוסר הסולידריות בין עיתונאים מסוימים, וזה מדאיג אותי.
זהבה גלאון:
הצביעו על זה כמה דוברים, אבל הצביע על זה בעיקר פרופסור ירון אזרחי, כשדובר כאן על הבעלות הצולבת, על המונופול שיש לבעלי העיתונים, על זה שאם מפטרים עיתונאי מעיתון אחד, אז כל מוציא לאור עושה את החשבון שלו, שאם הוא ייקח את העיתונאי שפוטר מה זה יכול לעשות לאינטרסים הכלכליים.
זהבה גלאון:
כשאנחנו מדברים כאן על כך שכאשר פיטרו את משה נגבי, שזו זכותו של המוציא לאור, רבותי, מה שצריך להעלות כאן לדיון זה מה קורה לעיתונאי, וכל אחד מהעיתונאים שיושבים כאן צריך להיות חרד לעצמו, לגורלו, מה קורה לעיתונאי שמסרב לשמש כשכיר עט, שמסרב לשמש כפרשן מטעם, מה יכול לקרות לו.
זהבה גלאון:
מה קורה לאותו עיתונאי, וראינו את זה עם עיתונאי אחר שסירב, ששיכתבו לו את העובדות, מה קורה לעיתונאי שמסרב להכפיף את העקרונות שלו לטובתו של המוציא לאור, יש לו רק דרך אחת, זו הדרך החוצה, כפי שזה קרה במקרה של העיתונאי משה נגבי.
זהבה גלאון:
לכן אני מודאגת.
זהבה גלאון:
אני מודאגת, כי כשל"מעריב" היה נוח, אז משה נגבי, תסלח לי על הביטוי, משה נגבי שימש כעלה התאנה שלו, וכמו שקראתי במקום אחד, אני לא זוכרת מי כתב את זה, כאבדה הבושה, אז גם אבד הצורך בעלה תאנה.
זהבה גלאון:
זה מה שצריך להדאיג את כל האנשים שיושבים כאן בחדר.
זהבה גלאון:
איך פתאום, מי ששימש כפרשן המשפטי של "מעריב" במשך שנים, שזכה בגין הפרשנות שלו לשורה של פרסים, הפך פתאום, רחמנא לצלן, למגן הממסד, למגן הפרקליטות, למגן בית-המשפט.
זהבה גלאון:
אני חשבתי שקראתי גם פרשנויות אחרות, ואני יודעת, ואני אומרת לכם את זה משיחות עם הרבה עיתונאים, גם כאן בכנסת, שהם אמרו לי שהם קראו דברים מאוד נוקבים של הפרשן משה נגבי על בתי-המשפט, על הפרקליטות, על היועץ המשפטי לממשלה.
זהבה גלאון:
כך צריך לעשות פרשן משפטי בכל עיתון, פעם כך ופעם כך, לפי שיקול הדעת שלו, בשביל זה מחזיקים אותו.
זהבה גלאון:
פתאום יש מסע מתוזמר, מאורגן, מתוקשר, של מערכת עיתון, שהחליטה, שלא מדובר כאן בדיון עקרוני, מדובר במוציא לאור שזכותו לפטר עיתונאי.
זהבה גלאון:
זה דבר שאסור שיקרה, זה דבר שצריך להדאיג אותנו, ולכן אני מברכת אותך, אדוני היושב-ראש, על עצם קיום הדיון הזה.
זהבה גלאון:
זה צריך להדאיג אותנו, חברי הכנסת, זה צריך להדאיג את העיתונות וזה צריך להדאיג את כל מי ששוחר ודואג לחופש הביטוי.
זהבה גלאון:
תודה.
אופיר פינס-פז:
שלמה כהן, אני רוצה לברך אותך בהזדמנות זאת על המפגש.
אופיר פינס-פז:
זה היה כנס מאוד מוצלח, מאוד משמעותי וגם מאוד משפיע.
שלמה כהן:
תודה רבה.
שלמה כהן:
אני רוצה לברך אותך, אדוני היושב-ראש, על קיום הדיון החשוב הזה בנושא כל כך חשוב.
שלמה כהן:
חופש הדיבור וחופש העיתונות הם בעצם נגזרת של חופש המחשבה.
שלמה כהן:
בחברה לחוצה ושסועה כמו החברה הישראלית צריך לזכור ולהזכיר לעצמנו כל הזמן שחופש הביטוי וחופש העיתונות מיועדים בעיקר לדברים קשים.
שלמה כהן:
בשביל סיפורי שלגיה לא צריך את חופש הביטוי, צריך אותם בעיקר בשביל הדברים הלא נעימים, הקשים, לפעמים אפילו המתועבים.
שלמה כהן:
זה המבחן האמיתי של חופש הביטוי.
שלמה כהן:
זה, צריך להזכיר לכולנו, ובעיקר לחבר הכנסת טל, לקבוצות מיעוט בחברה הישראלית.
שלמה כהן:
אנחנו יצאנו נגד החקירה שיזם היועץ המשפטי לממשלה של הרב עובדיה על דברים שהוא אמר, כי חשבנו שחופש הביטוי מיועד גם לדברים קשים, חמורים, ואני לא רוצה להשתמש בביטויים יותר קשים לגבי מה שאמר הרב עובדיה, כי חופש הביטוי חל גם עליו.
שלמה כהן:
אנחנו שמחנו מאוד על החלטות של בית-המשפט העליון, החלטות מהזמן האחרון, שהגביל מאוד את העבירות של הסתה והמרדה, עבירות שבכלל הגיע הזמן, לעניות דעתיף למחוק אותן מספר החוקים, כי הן הגבלות מיותרות על חופש הביטוי, בייחוד במדינה שבה כל אחד בטוח שהוא דואג לעתידה ושהשני חותר תחת עצם קיומה.
שלמה כהן:
אני שמח מאוד ומברך את ועדת החוקה שהחליטה לקדם את החקיקה לביטול העבירה של סוביודיצה, הגיע הזמן.
שלמה כהן:
הסתכלתי היום ב"הראלד טריביון" של היום, ובו יש דיווח על פסק-דין של בית-המשפט העליון האמריקני מאתמול, שקבע שכלי תקשורת זכאי לדווח הקלטה שהושגה באמצעים לא חוקיים, במקרה זה הקלטה בלתי-חוקית בין שני מנהיגי פועלים, שדיסקסו אפשרויות של החרפת שביתה.
שלמה כהן:
ההקלטה היתה לא חוקית, אבל היא הגיעה לכלי התקשורת עצמו, שכשלעצמו לא עשה שום עבירה.
שלמה כהן:
בית-המשפט העליון האמריקני קבע שחופש העיתונות, חופש הביטוי, חל גם על הצורך לשדר את הדברים האלה.
שלמה כהן:
אני שמח, במאמר מוסגר, דווקא על התרומה של לשכת עורכי-הדין לחופש העיתונות, כי פסק-הדין המנחה של בית-המשפט העליון בעניין זכותו של עיתונאי לשמור על חסיון מקורותיו היה פסק-דין נגד לשכת עורכי-הדין, שביקשה להכריח עיתונאי לחשוף את המקורות שלו.
שלמה כהן:
חופש העיתונות הוא הכרחי לממש, לא את זכות הציבור לדעת, אלא את חובת הציבור לדעת.
שלמה כהן:
ולכן כל הגבלה אמיתית על חופש הפעולה של עיתונאים היא נזק ציבורי ודאי ומיידי.
שלמה כהן:
לכן, יואב יצחק, אני לא מקבל את דבריך שעיתון הוא עסק ככל עסק אחר ומוציא לאור יכול לנהוג בעיתונאיו כמו בעסק אחר.
יואב יצחק:
לצערי, זה המצב.
יואב יצחק:
אני לא שמח על המצב הזה.
שלמה כהן:
אנחנו יושבים בבית-המחוקקים כדי לעזור למחוקקים לתקן מצב מצוי ולהפוך אותו למצב הרצוי.
יואב יצחק:
נלחמתי בנושא הזה עשר שנים, אבל זה המצב.
שלמה כהן:
זה לא יהיה המקרה הראשון שבו המחוקק מתערב בחופש הפעולה של המעסיק.
שלמה כהן:
המעסיק מוגבל בהרבה תחומים.
שלמה כהן:
המעסיק לא יכול לפטר עובדת בהיריון, המעסיק לא יכול להפלות בין מועמדים שונים להעסקה מטעמים של דת, גזע, מין וכן הלאה.
שלמה כהן:
בהחלט אפשר לקבוע וצריך לקבוע שהעיתונות היא כלי ציבורי אשר משרת בראש ובראשונה את הציבור, ורק אחר כך את בעלי האינטרס הכלכלי שבו, ולכן האינטרס של הציבור, האינטרס האמיתי של הציבור, כפי שייקבע בנורמות מאוד ברורות, צריך להנחות את הפעילות של המעסיק, בעל העיתונות, המוציא לאור.
שלמה כהן:
במקרה כזה, כאשר עיתונאי, שהוא עיתונאי פרשן, שמועסק בעיתון כדי להביע את דעותיו, אחרי שהמוציא לאור והעורך קבעו שהוא פרשן בעל כל הכישורים לשמש כפרשן, חופש העיתונאי שלו הוא החופש לדבר והחופש לשתוק, וכל מי שמתערב בחופש הזה של העיתונאי פוגע במישרין, לא בעקיפין, בציבור עצמו.
שלמה כהן:
דיברו כאן על החובה לעגן את חופש העיתונות ואת חופש הביטוי בכלל בחוקי-יסוד, אני מצטרף לדברים האלה.
שלמה כהן:
בעניין הבעלויות - דידי לחמן-מסר דיברה על העניין הזה - הנה דוגמה, לא רק לסכנה, אלא שהסכנה עצמה כבר מתממשת בדיווח העיתונאי השוטף.
שלמה כהן:
לפחות שני עיתונים, שלבעליהם יש אינטרס מיידי בנושא של הבעלויות בעיתונות, לא מפרסמים עמדות שנוגדות את הבעלים שלהם.
שלמה כהן:
ועיתון אחד ספציפי, אחד העיתונים שיואב יצחק עובד בהם, באופן קבוע משתלח בעובדי הציבור שעומדים כחומה בצורה ונאמנה בשליחות כולנו כדי למנוע את התקלה הזאת.
שלמה כהן:
לאחרונה הם הגיעו לשפל חסר תקדים, כאשר מישהו, שהיה עובד ציבור הרבה שנים, משה גביש, ועבר את המתרס, עבר לצד השני ועכשיו הוא מנהל של אחת מחברות הכבלים, השתלח בדידי לחמן-מסר ובדורית ענבר, שהיא יושבת-ראש המועצה לכבלים, וכינה אותן "ספייס גירלז".
שלמה כהן:
זה גם סקסיסטי, זה גם מעליב, אלה דברים חמורים ביותר, והעיתון נתן לו את הבמה לעשות את זה.
אופיר פינס-פז:
יש אמירות הרבה יותר קשות.
שלמה כהן:
אני מסכים אתך.
שלמה כהן:
אני רוצה לציין דווקא את אותם עובדי ציבור, בייחוד המשפטנים בשירות הציבורי, שעושים מאמצים קשים, לפעמים במחיר אישי כבד והתקפות משולחות רסן של בעלי עניין, בניסיון לשמור על כולנו.
שלמה כהן:
אם העיתונות שבבעלות הפרטית לא תוכל להסביר את עצמה בעניין הזה, תתחייב כאן חקיקה.
אופיר פינס-פז:
דן יקיר, היועץ המשפטי לזכויות האזרח.
דן יקיר:
אינני מזלזל בסכנות שנשקפות לחופש הביטוי והעיתונות מדי השלטון.
דן יקיר:
פקודת העיתונות, בשנים האחרונות, באמת לא נאכפה ולא יושמה, אבל עדיין היא כחרב המתהפכת מעל עיתונאים, מעל העיתונות בישראל, והגיע הזמן לבטלה כליל.
דן יקיר:
עם הליברליות של השנים האחרונות במדיניות הצנזורה הצבאית הוקם מסלול עוקף צנזורה, כשרשויות הביטחון שולחות את פרקליטות המדינה ומקבלות מבתי-המשפט צווי איסור פרסום גורפים בפרשיות ביטחוניות שונות, שלגבי רבות מהן אין הצדקה לצווים האלה.
דן יקיר:
חופש הביטוי והעיתונות, כפי שכבר הודגש כאן, איננו מעוגן, לא בחקיקה הרגילה ולא בחקיקת היסוד, ונדרש תיקון מקיף בנושא הזה.
דן יקיר:
בשנים האחרונות התגברה הסכנה לחופש העיתונות מדי גורמים פרטיים.
דן יקיר:
מצד אחד, הצטמצמה מאוד מפת העיתונות הכתובה, ואצלי לפחות מתחילים געגועי נוסטלגיה לעיתונות המפלגתית, שבשנים עברו זלזלנו בה, אבל חסרונה מורגש כיום, ובמיוחד התגברה הסכנה על-ידי אינטרסים אישיים, כלכליים ומסחריים של בעלי העיתונים.
דן יקיר:
דיני העבודה יכולים היו למלא תפקיד מרכזי וחשוב בהגנה על עיתונאים, ויש כלים במשפט העבודה לעשות זאת.
דן יקיר:
אבל, לצערנו, פסק-הדין של בית-הדין הארצי לעבודה בעניין ג'ואנה יחיאל נגד ה"ג'רוסלם פוסט" העדיף בצורה מוחלטת את זכות הקניין של הבעלים על פני ההגנה על העיתונאי.
דן יקיר:
פסק-הדין של השופטת אלישבע ברק, שדנה בבית-הדין האזורי לעבודה בעניין הזה, וכתבה פסק-דין חשוב שמגן על חופש העיתונאי נפתח במילים, "לא ככל העובד העיתונאי".
דן יקיר:
למרות שאינני סבור שמותר לבעל בית-חרושת לנקניקיות לפטר מהיום למחר את העובד במפעל, דרושה הגנה מיוחדת על עיתונאי מפני התנכלות לו בשל דעותיו או כמו במקרה של משה נגבי, בשל דעות שהוא סירב להביע.
דן יקיר:
אנחנו רואים תופעה של פיטורי עיתונאים ותיקים ב"ג'רוסלם פוסט" מטעמים כלכליים טהורים, שעיתונאים ותיקים שעבדו עשרות שנים מפוטרים כדי לפנות את מקומם לעיתונאים צעירים, שלהם אפשר לשלם משכורת פחותה.
דוד טל:
זה שונה, כשאתה מפטר מישהו בגלל צמצומים, בגלל סיבה כלכלית נטו.
דן יקיר:
זה לא בגלל צמצומים, זה כדי לחסוך במשכורת.
דוד טל:
הדיון הזה מקומו אצלי בוועדה.