GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק קדמן: אבל פעמים רבות המצוקה לא בבית.
יצחק קדמן: אגב, נושא ההתאבדויות מורכב בהרבה מכפי שנראה.
יצחק קדמן: אני שומע כאן שמישהו התאבד "בגלל אהבה נכזבת".
יצחק קדמן: זה אף פעם לא מקור אחד בלבד.
יצחק קדמן: במקרים רבים מה שמוצהר מסתיר מאחוריו שורה שלמה של דברים, חלקם פנימיים אישיותיים וחלקם חיצוניים.
יצחק קדמן: אם יש משהו משותף לניסיונות אובדניים של ילדים ובני נוער בהכללה, זה התחושה שלהם שאין מוצא, של ניכור, שאין עם מי לדבר.
יצחק קדמן: ככל שנהרוס את שירותי הרווחה ואת שירותי החינוך ונצמצם אותם ונקפיא אותם ונוריד את מספר הפסיכולוגים בבתי-הספר ונוריד את מספר האחיות בבתי-הספר – למה אנחנו מתפלאים?
יצחק קדמן: בני נוער יכולים לסייע אחד לשני, תלמיד יכול לסייע לתלמידים אחרים, זה נהדר; והורים – אם אפשר לחזק, זה נהדר.
יצחק קדמן: אבל אנחנו צריכים גם אנשי מקצוע, מישהו שהתלמיד ברע לו יוכל לפנות אליו ולהרגיש שמקשיבים לו.
יצחק קדמן: אנחנו נותנים לתלמיד, או לקטין באשר הוא, תחושה שאין מי שמקשיב ואין מוצא ואין עם מי לדבר.
ריקי חן: וגם כשהוא צועק אין מי שישמע.
נחמיה קיסר: לא רק שאין עם מי לדבר.
נחמיה קיסר: יש עוד הרבה פחות עם מי לדבר.
יצחק קדמן: אני מסכים אתך לחלוטין.
יצחק קדמן: משפט אחרון, בנושא אחר לגמרי, שאני מבקש את עזרת הוועדה.
יצחק קדמן: אנחנו מנהלים כבר זמן רב מאוד דו-שיח, לא של חרשים אבל דומה לזה, עם מועצת העיתונות.
יצחק קדמן: יש חוסר אחריות נוראי בפרסום ניסיונות אובדניים ובעיקר מקרי התאבדות.
יצחק קדמן: נכון שיש חוק האוסר על חשיפת הזהות, והוא בדרך כלל נשמר, גם לא תמיד, אבל בין זה ובין מה שאסור לעשות, לא מבחינה חוקית אלא מבחינה אתית מקצועית, יש פער עצום.
יצחק קדמן: כשמראים את החבל, כשנכנסים לפרטי פרטים, כשעושים את הדברים תוך גלוריפיקציה של המעשה זה מתכון בטוח לאלה שבמילא נמצאים בסיכון לעשות את הצעד הבא.
נחמיה קיסר: הנושא הזה נחקר.
יצחק קדמן: פנינו למועצת העיתונות.
יצחק קדמן: ניסחנו עבור מועצת העיתונות דף מנחה לכללים, איך לסקר.
יצחק קדמן: אני לא אומר שלא יסקרו בכלל, אבל שיסקרו באחריות.
יצחק קדמן: הצענו להם נוסחה.
יצחק קדמן: הקימו ועדה בראשות פרופ' אסא כשר.
יצחק קדמן: בשל משברים במועצת העיתונות, התפטרות היושב-ראש וכדומה, זה לא זז.
יצחק קדמן: אני מבקש מהוועדה לנסות לקדם את העניין הזה, כי זה מרכיב חשוב מאוד, איך מסקרים את העניין הזה.
רן כהן: אני לוקח על עצמי לעשות את זה.
רן כהן: אני מודה לך מאוד ד"ר קדמן.
רן כהן: אני רוצה לבקש מד"ר קיסר, פסיכיאטר ונציג ההסתדרות הרפואית, לומר דבריו.
נחמיה קיסר: אני נציג ההסתדרות הרפואית, וכן מתוקף היותי פסיכיאטר של הילד מייצג את האיגוד לפסיכיאטריה של הילד.
נחמיה קיסר: מעבר לזה, ביום-יום אני מבלה כמנהל היחידה לפסיכיאטריה לילדים בבית-חולים "איכילוב".
נחמיה קיסר: אני לא רוצה לחזור על דבר שכבר נאמרו.
נחמיה קיסר: אני רוצה להגיד לכם מה קורה כעת בשטח הפסיכיאטריה הציבורית.
נחמיה קיסר: עד ספטמבר 2000 היתה חלוקה שקבעה שאת הפסיכיאטריה האשפוזית מממנת מדינת ישראל.
נחמיה קיסר: כלומר, אם אדם התאשפז במחלקה פסיכיאטרית בבית-חולים פסיכיאטרי, לא חשוב לאיזו קופת-חולים הוא שייך, לא חשוב שום דבר, מדינת ישראל מימנה את האשפוז שלו.
נחמיה קיסר: הפסיכיאטריה האמבולטורית היתה לא ממש בתוך החוק, אבל כמנהג מומנה על-ידי קופות-החולים בבתי-החולים הכלליים.
נחמיה קיסר: הפסיכיאטריה שלא בבתי-החולים הפסיכיאטריים, כל מה שקורה בבתי-החולים הממשלתיים והציבוריים, כמו "תל השומר" ואחרים, היתה ממומנת על-ידי קופות-החולים (טופס 17) ולא על-ידי המדינה וכך אנחנו חיינו.
נחמיה קיסר: בשנת 2000 קופות-החולים הגישו עתירה לבג"ץ ושאלו מדוע עושים הבחנה כזאת בין בתי-חולים פסיכיאטריים ובתי-חולים ציבוריים.
נחמיה קיסר: מאותו רגע בית-המשפט קבע שמימון הפסיכיאטריה הציבורית עובר למשרד הבריאות.
נחמיה קיסר: משרד הבריאות חיפש, ומצא ששנת 1994 היתה שנה שחונה במיוחד במספר הפניות לבתי-החולים הציבוריים, והחליט שזאת השנה שעל-פיה נקבע.
נחמיה קיסר: אביא לכם נתונים מבית-חולים "איכילוב", כי על אחרים אינני יודע.
נחמיה קיסר: העלות השנתית של הפסיכיאטריה בבית-חולים "איכילוב", כולל פסיכיאטריה של מבוגרים, פסיכו-גריאטריה ופסיכיאטריה של הילד והמתבגר היתה 5 מיליון שקלים.
נחמיה קיסר: משרד הבריאות החליט לכסות רק 2.6 מיליון שקלים.
נחמיה קיסר: כלומר, 2.5 מיליון שקל עברו לד"ר ברבש, שצריך לממן את זה.
נחמיה קיסר: מאותו רגע כל השירות הפסיכיאטרי הפך להיות מין משהו 'שלא לבלוע ולא להקיא'.
נחמיה קיסר: הוא היה "מת" לסגור את השירות הזה, כי השירות עולה לו כסף.
נחמיה קיסר: ממה הוא מממן את זה?
נחמיה קיסר: אין טופסי 17.
נחמיה קיסר: זה המצב היום.
נחמיה קיסר: הפסיכיאטריה לא נמצאת בכלל בסל הבריאות.
נחמיה קיסר: כל הזמן אומרים "בשנה הבאה זה יתחיל, בשנה הבאה נעשה פיילוט ונתחיל בפסיכיאטריה של הילד", והדברים לא מתבצעים.
נחמיה קיסר: להיפך, אנחנו כל הזמן מצטמצמים.
נחמיה קיסר: בית-חולים "איכילוב", שהוא כמעט הגורם היחיד שמכסה את ילדי תל-אביב, מתוקנן בפסיכיאטר וחצי לילדים.
נחמיה קיסר: כל היתר זה פסיכולוגים, שגם מספרם מועט – רבע משרה כאן, חצי משרה שם.
נחמיה קיסר: כאשר מישהו מגיע אלינו למרפאה, נצליח לראות אותו ולערוך לו בדיקה ראשונה, את תהליך הקליטה (ה-intake), תוך כחודש וחצי, ואם נחליט שהוא זקוק לטיפול פסיכולוגי יצטרך ללכת הביתה ולחזור אחרי 7-8 חודשים.
יעל דורון: כפי שאמרתי, אין תשובות.
יעל דורון: אין לנו לאן לשלוח את הנערים והנערות.
רן כהן: ד"ר קיסר מצביע על המצב העגום האמיתי.
נחמיה קיסר: כולם אומרים שצריך להגדיל וצריך לחנך, אבל לאלה שצריכים לקבל טיפול ומניעה שניונית אין בעצם לאן ללכת, לצערנו.
יעל דורון: השאלה מה עושים עם זה.
נחמיה קיסר: יש עוד הרבה דברים אחרים שיכולתי לומר, אבל זה הדבר בנפשנו.
מוריה אשכנזי: אני נציגת עמותת אחיות בריאות הציבור, אחיות בתי-הספר.
מוריה אשכנזי: בשנים האחרונות יש פיחות בנוכחות שלנו בבתי-הספר.
מוריה אשכנזי: דיברתם על כל מיני צוותים – פסיכיאטרים, פסיכולוגים, אולי הזכירו קצת את האחיות.
מוריה אשכנזי: אני רוצה לספר לכם מקרה עכשווי מיום חמישי שעבר.
מוריה אשכנזי: באחת הערים במחוז שלי ילדה בת 7, בכיתה ב', לקחה גיר וטוש, מה שמצאה בקלמר שלה, בלעה הכול ואמרה שהיא רוצה לגמור את החיים.
מוריה אשכנזי: למזלה היתה שם אחות ואז אפשר היה למצוא מה היא בלעה ולהפנות אותה בצורה מקצועית לבית-החולים.
מוריה אשכנזי: היא ניצלה.
מוריה אשכנזי: עכשיו אנחנו מחפשים את הרקע להתנהגות שלה, מה הביא אותה למעשה הזה.
מוריה אשכנזי: מדובר כאן לא בחיילים, אלא בדור העתיד שלנו.
מוריה אשכנזי: מזלה שהאחות היתה שם.
מוריה אשכנזי: מה יקרה עם ילדים שמשדרים מצוקה – דיברו כאן על הפרעות אכילה, על אנורקסיה – מי יאתר את זה?
מוריה אשכנזי: אני מבקשת לצאת בקריאה חוזרת, גם במסגרת הדיון הזה, לפעול להחזיר את אחיות בתי-הספר למקום בו הן צריכות להיות.
מוריה אשכנזי: תודה.
יעקב פולקביץ': אני רוצה להתחבר לדברים שאמר ד"ר קיסר.
יעקב פולקביץ': גם אני פסיכיאטר ילדים, אני שייך לאותו איגוד, אבל אני מייצג גם את משרד הבריאות ואת שירותי בריאות הנפש.
יעקב פולקביץ': המציאות של הרפורמה הלא מתקדמת או הנתקעת בעצם מעכבת חלק גדול מקידום השירות האמבולטורי.
יעקב פולקביץ': אנחנו תקועים במשרד האוצר ולא מגיעים לחתימה כדי שהשירות הפסיכיאטרי יעבור לקופות-החולים ויקבל פיתוח שירותים בקהילה.
יעקב פולקביץ': בנוסף, על-פי הוראות נציבות שירות המדינה אין אפשרות לקבל היום כוח-אדם חדש בקהילה.
יעקב פולקביץ': גם זה עוצר את פיתוח השירותים.
יעקב פולקביץ': המציאות שתיאר ד"ר קיסר – ספציפית לגבי "איכילוב" אני לא רוצה להיכנס, אבל הוא לא דייק לחלוטין, כי התקציב היום עומד על קרוב ל-5 מיליון שקלים ולא 2.5 מיליון שקלים.
יעקב פולקביץ': צריך לצבוע את זה בצבעים נכונים ולא מעוותים.
יעקב פולקביץ': תורי ההמתנה במרפאות לבריאות נפש לילדים אכן ארוכים מאוד, בשל מחסור בכוח-אדם, צמצומים בכוח-אדם ואי אפשרות לקבל עובדים חדשים בעקבות אחרים שפורשים.
יעקב פולקביץ': אנו אכן נמצאים במצוקה.
יעקב פולקביץ': לרגע אנחנו לא מציירים תמונה ורודה ויפה.
יעקב פולקביץ': כאשר מגיע נער אובדני למרפאה, הוא בהחלט עומד בתור כמקרה חריג אקוטי לקבל אותו למרפאה.
רן כהן: למה משרד הבריאות לא מרעיש שמים וארץ ולא בא לכנסת למשל?
יעקב פולקביץ': אנחנו עושים רעש, חוזרים ואומרים את זה בכל ועדה ובכל מקום.
רן כהן: אגב, גם סכום של 5 מיליון שקלים לא מספיק לתת מענה.
קריאה: זה משרד האוצר.
קריאה: לא משרד הבריאות.
אראלה גולן: ומה אם יכניסו את זה לסל התרופות ויקבעו את מספר הטיפולים?
יעקב פולקביץ': שירותי בריאות הנפש בכלל והפסיכיאטריה בפרט לא נמצאים כרגע בחוק ביטוח בריאות ממלכתי במסגרת שירותי קופות-החולים, אלא במסגרת אחריות משרד הבריאות.
יעקב פולקביץ': הדיונים מתמשכים כבר 11 שנים במטרה להכניס את הפסיכיאטריה לחוק ביטוח בריאות ממלכתי ושתינתן על-ידי קופות-החולים.
יעקב פולקביץ': כפי שאמר ד"ר קיסר, כל שנה אומרים שזה ייכנס או-טו-טו.
יעקב פולקביץ': האופטימיות שלנו היום, שזה יהיה ב-1 בינואר.
נחמיה קיסר: כל שנה נאמר שזה ייכנס ב-1 בינואר.
רן כהן: לא אמרת 1 בינואר באיזו שנה.
יעקב פולקביץ': לא אמרתי באיזו שנה, כי כך אנחנו מתנהלים כבר 11 שנים.
קרן סובול: דבר ראשון, כשאתם מרכיבים קבוצות חשוב מי בני הנוער שנמצאים בהן.
קרן סובול: בדרך כלל אתם לוקחים את ה-"טופ", על-פי מה ששמעתי.
יוכבד סימנטוב: לאו דווקא את ה"טופ".
קרן סובול: דבר שני, אחד הדברים שאפשר לעשות זה לעבות את הפעילות החברתית בבתי-הספר.
קרן סובול: בבתי-הספר השואפים למצוינות יש רק שעת מחנך אחת בשבוע והתלמידים יודעים שהם צריכים להגיע למטרה כלשהו, לכן יש שם יותר סיכון לאובדנות מאשר בבתי-ספר אחרים שנותנים יותר זמן לפעילות חברתית.
קרן סובול: צריך לעבות את הדגש על החברה, כי נערים ונערות מגיעים לתחושה שאין להם מוצא.
קרן סובול: אם יחשבו שחברים שלהם עלולים להיפגע מזה הם לא יעשו את זה.
ימימה גולדברג: כיושבת-ראש חדשה יחסית של הוועדה הבין-משרדית סימנתי לי 5 מטרות.
ימימה גולדברג: המטרה הראשונה, להביא את הנושא למודעות בסדר היום הציבורי.
ימימה גולדברג: אני חוזרת ומודה לך, אדוני היושב-ראש, על הבמה שנתת לנו ושמחה על במות נוספות שניתנות.
ימימה גולדברג: זה חשוב מאוד.
ימימה גולדברג: המטרה השנייה, מסד נתונים.
ימימה גולדברג: אתה צודק מאוד, אין מסד נתונים ברור.
ימימה גולדברג: בימים האחרונים משרד הבריאות נתן תקציב גדול יחסית לערוך סקר אפידמיולוגי, כדי לקבל נתונים.
ימימה גולדברג: אנחנו מנסים לאסוף נתונים מכל משרדי הממשלה, כדי שיהיה לנו מסד נתונים שנוכל להסתמך עליו.
ימימה גולדברג: המטרה השלישית, תוכנית-אב לאומית.
ימימה גולדברג: זה נושא הבוער בעצמותינו.
ימימה גולדברג: הוועדה מכינה את הטיוטה כדי לקדם את הנושא הזה.
ימימה גולדברג: המטרה הרביעית, תיאום.
ימימה גולדברג: לא יתכן שכל משרד יעשה דברים בעצמו, אלא צריכה להיות עבודת תיאום כלשהי.
ימימה גולדברג: והמטרה החמישית, הכי חשוב זה התקציב, כי אנחנו פועלים בלי שום תקציב.
ימימה גולדברג: אי אפשר לקדם יעד לאומי או נושא כזה בלי תקציב.
ימימה גולדברג: לצורך זה אנחנו זקוקים גם לעזרה שלכם, כדי שהנושא הזה יתוקצב.
ימימה גולדברג: אלה חמש המטרות שסימנתי, אבל צריך את עזרת כל הגורמים כדי לעשות עם זה משהו.
ימימה גולדברג: תודה רבה.
קריאה: ואפשר למנוע.
אראלה גולן: אני מבקשת לסכם בקצרה כמה דברים קטנים.
אראלה גולן: לדעתי ראוי שהוועדה הזאת תנסה לקדם את חוק הפסיכיאטריה כחלק מחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
אראלה גולן: ניסינו לעשות את זה בדברים קטנים, כאשר דיברו על המתנתקים, שגם הם לא קיבלו שום עזרה פסיכיאטרית מעבר למה שכנראה לא מקבלים בין כה וכה.
יעקב פולקביץ': הם קיבלו עזרה.
אראלה גולן: אני שומעת על הרבה מקרי התאבדויות גם מהם, מהנוער שלהם.
אראלה גולן: בנוסף, יש צורך להגביר את פעולות החינוך, גם בצבא וגם בבתי-הספר, על החריגים מכל הסוגים, החל מהחיילת עם נטיות מיניות שונות, המשך באנורקסיה על סיבותיה השונות.
אראלה גולן: אני מאמצת את מה שנאמר על האחיות.
אראלה גולן: אנחנו יודעים שיש בעיה עם אחיות בתי-הספר.
אראלה גולן: אנחנו צריכים לצאת מכאן בקריאה לפתור את הבעיה, להחזיר את האחיות לבתי-הספר.
אראלה גולן: באותה הזדמנות אני רוצה לבקש מכם, מחר בשעה 14:00 יהיה לנו מפגש בחדר הישיבות של סיעת שינוי בכנסת עם האוכלוסייה ההומו-לסבית והטרנס, במיוחד בכדי להגביר את ההסברה, גם כאן בקרב חברי הכנסת.
אראלה גולן: אני מבקשת שמי מכם שיכול להשתתף במפגש, כתהליך חינוכי, יבוא וישתתף בכנס.
רן כהן: תודה רבה לחברת הכנסת אראלה גולן.
רן כהן: אני רוצה להגיד כמה דברים לסיכום הישיבה.
רן כהן: אומר לכם את האמת, כאשר החלטתי לקיים את הדיון הזה לא ידעתי שאנו עומדים להיחשף לשבר כה נורא במערכת.
רן כהן: הייתי בטוח שהתאבדויות זה נושא שכולם מנסים לעשות הכול למנוע אותו.
רן כהן: מה יכול להיות יותר מזה?
רן כהן: ד"ר חנה בר-יוסף אמרה בתחילת הדיון, כאשר יש מחלה מייד הולכים, מוצאים תרופות, רופאים, מטפלים, מחקרים, הכול נעשה כדי שאדם יירפא מהמחלה.
רן כהן: כאן מדובר על מוות, ומתייחסים אל זה כאל דבר שאין לו תרופה.
רן כהן: נדמה לי שבעניין הזה המחדל עצום.
רן כהן: הסכנה הציבורית בנושא הזה בעיני חמורה ונוראה וחייבים להזעיק שמים וארץ ולנסות לעשות מאמץ עילאי כדי שההתאבדויות יימנעו ככל האפשר.
רן כהן: הדבר הראשון, הוועדה תובעת ממשרד הבריאות ליצור מסד נתונים ומידע מלאים יותר ואמינים יותר.
נחמיה קיסר: כל עוד יש חוק שירות ביטחון זה לעולם לא יהיה, מכיוון שתמיד ינסו להסתיר מידע כדי לא למנוע גיוסו של אדם לצבא.
רן כהן: לא נבטל את צה"ל בגלל זה.
חנה בר-יוסף: במחקר יש יתרונות לעשות איסוף נתונים פחות מיודע.
רן כהן: יש הרבה צורות לנסות לכסות את השמות.
רן כהן: מסד נתונים זה לא מסד שמות.
רן כהן: צריך להגיע למסד נתונים אמין לגבי הגורמים, לגבי הדחפים, הגילאים, בנים ובנות, קבוצות סיכון, רקע.
רן כהן: בעניין הזה חייב להיות מסד נתונים משמעותי, כדי שממנו אפשר יהיה לבנות תוכנית מניעה.
רן כהן: אין ספק שכך צריך להיות.
רן כהן: דבר שני, מאחר ומשרד החינוך הוא המסגרת היותר יום-יומית בהוויה ובקיום של הילדים, גם משרד החינוך חייב להגיע לרמה הרבה יותר משמעותית ומפורטת של משאבים וכלים להכנת פעילות מניעה בבתי-הספר.
רן כהן: אין לנו מסגרות אחרות.
רן כהן: ההתמודדות עם התאבדויות בקרב ילדים ובני נוער בעיקרו של דבר צריכה להיות מטופלת מכל הכיוונים.
רן כהן: זה לא הצבא.
רן כהן: בצבא החייל נתון לסמכות המפקדים שלו ויש לו כתובת אחת.
רן כהן: כאן זה לא אותו דבר.
רן כהן: הילד צריך להיות מושגח על-ידי ההורים שלו קודם כול, על-ידי המורים שלו, על-ידי האחות במרפאה, אם הוא מגיע לשם מדי פעם, על-ידי תנועת הנוער, אם הוא נמצא בה, על-ידי חוגי הסיור או חוגים אחרים בהם הוא משתתף.
רן כהן: זה צריך להיות בהחלט מבט כולל על הילד ועל הנער, בכדי לנסות לאתר מוקדם ככל האפשר סכנה של אובדנות.
רן כהן: לעניות דעתי, משרד החינוך חייב להכין תוכנית הרבה יותר מקיפה ומלאה, עם אחריות מלאה של המורים וההורים, בדרישה לפקיחת עין על כל נער ועל כל נערה, שמא האסון הזה עלול להתקרב אליהם.
ימימה גולדברג: זה צריך להיות פרק בתוכנית-האב הלאומית.
רן כהן: בהחלט, אני מסכים.
רן כהן: דבר שלישי, לעניות דעתי חייבים להתייחס אל ניסיונות ההתאבדות כפי שד"ר קדמן אמר, ובצדק.
רן כהן: ניסיונות התאבדות הם בעצם צלצול בפעמון אזעקה.
רן כהן: אחרי שמצלצלים בפעמון אסור להחביא את הפעמון מתחת לאדמה, אלא לדאוג לכך שהנער או הנערה יגיעו לטיפול הדרוש בכדי שלא יחזרו על הניסיונות פעם אחר פעם עד שיצליחו להרוג עצמם.
רן כהן: חייבים להתייחס אל ניסיונות ההתאבדות כאל צלצול בפעמון אזעקה, לא אות בושה ולא מקרה שצריך להעלים.
רן כהן: דבר רביעי, אף גורם לא יצליח למנוע התאבדויות בני נוער יותר מאשר בני הנוער עצמם.
רן כהן: לדעתי בעניין הזה מערכת החינוך חייבת לייצר דפוס עבודה עם בני הנוער – במערכת החינוך, בבתי-הספר, על-פי השכבות, גיוס תנועות הנוער לעניין הזה, גיוס האינטרנט.
רן כהן: כל המערכת צריכה לעבוד באופן משולב, כדי שבני הנוער עצמם יהיו המגויסים הראשונים.
רן כהן: מי שיכול להרגיש על חברו הכי טוב את המצוקה זה החבר.
רן כהן: אין מי שירגיש את זה מוקדם יותר, אפילו לא ההורים.
נחמיה קיסר: החבר חווה את זה כבגידה ולכן נמנע מהתערבות ודיווח.
רן כהן: אבל אפשר להעלות את המודעות של כולם שמדובר כאן על אחריות לחיי החבר שלהם.
יוכבד סימנטוב: פרסמנו בפורטל התלמידים באינטרנט: "סיפרת – חיים הצלת".
ריקי חן: הילדים צריכים שיהיה להם מענה כלשהו.
רן כהן: ד"ר קדמן, אני לוקח על עצמי אחריות להגיע להידברות עם מועצת העיתונות ועם עורכי העיתונים, לבקש שיתייחסו אל דף ההנחיות לסיקור באופן הרציני והאחראי ביותר.
רן כהן: אם תואיל להעביר לנו את הדף הזה, אני מתכוון כיושב-ראש הוועדה לפנות אל כל עורכי העיתונים ואל מועצת העיתונות ולבקש מהם שהעיתונות תתרום ככל יכולתה להקטין את מספר ההתאבדויות, ולא חלילה ליצור חיקוי שיגביר התאבדויות.
תום לב: כמי שערכה עיתון בית-ספר במשך 4 שנים, לדעתי אפשר את הסיכום שניסחתם להעביר למדור שנקרא "ידיעות תיכון" ב"ידיעות אחרונות", שעוסק בעיתוני בתי-הספר.
תום לב: אפשר בהחלט לחבור אליהם ולדבר איתם בעניין הזה.
תום לב: בנוסף, כשעוסקים בהתאבדות של בני נוער לפי דעתי התשתית להתמודדות צריכה לבוא ממשהו פנימי.
תום לב: להסתיר את הנשק של אבא או כל מיני דברים כאלה לדעתי לא יעזור, כי מי שמחליט לשים קץ לחייו ימצא דרך.
תום לב: הפתרון נעוץ בכל מיני סדנאות או פרויקטים שיסבירו לתלמידים שהם לא לבד, שיש הרבה מאוד אנשים שיסבלו אם ימותו.
יוני קאפח: אני מעמותת "ילדים לשני הורים".
יוני קאפח: ישבתי בישיבה הזאת ושמעתי הרבה מאוד רעיונות ופתרונות יפים.
יוני קאפח: חלקם נשמעו לי קצת תמוהים, כמו למנוע מילדים גישה לנשק ולסכינים.
יוני קאפח: כפי שאמרה תום לב, יש כל-כך הרבה דרכים להתאבד שזה באמת בלתי ניתן לעצירה.
יוני קאפח: צריך באמת להגיע לילדים.
רן כהן: התכוונו שנשק מיותר לא צריך להסתובב באופן חופשי מדי.
יוני קאפח: זה ברור, אבל נשק יכול להיות כל דבר, וכנראה לא מבינים את זה כאן.
יוני קאפח: אפשר להשתמש בכל מיני דרכים, אפשר לקפוץ לכביש ואוטו ידרוס אותך.
יוני קאפח: אי אפשר למנוע את זה.
בני מרום: עובדה שכאשר מצמצמים זמינות של נשק, מצמצמים אובדנות.
יוני קאפח: יש סיבות רבות ומגוונות מדוע אנשים רוצים להתאבד.
יוני קאפח: המכנה המשותף לכולן, על-פי הבנתי, שאנשים מרגישים לבד.
יוני קאפח: אני רוצה להגיד שלא רק שהם מרגישים לבד.
יוני קאפח: פעמים רבות גם המערכת קמה עליהם והיא הגורם הראשון שגורם להם בסופו של דבר ליטול את חייהם.
יוני קאפח: הפתרון, כפי שקרן סובול אמרה – התלהבתי מאוד לשמוע אותה ואת יתר החבר'ה הצעירים שנמצאים כאן
יוני קאפח: שמציגים לנו באמת את מה שהם יודעים ומרגישים.
יוני קאפח: מדובר על קבוצת גילאים שכבר מזמן שכחתי.
רן כהן: לכן הצענו שיעשו את זה איתם.
יוני קאפח: הפתרון הוא לא רק ברמת הפתרונות היצירתיים וההדרכה וההגנה ולהביא לתודעת הילדים את משמעות החיים.
יוני קאפח: צריך באמת ליצוק להם תוכן אמיתי לחיים, לאו דווקא בנתינה כפי שאמרו כאן.
בני מרום: אני אב שכול, בני התאבד לפני 5 וחצי שנים.
בני מרום: כאן אני מייצג את עמותת "שביל החיים", עמותה שנוסדה כדי לטפל גם במשפחות אזרחיות.
בני מרום: בני התאבד בצבא, אז אני מכיר את התמיכה שמקבלים במערכת הביטחון, אבל משפחות אזרחיות שזה קורה להן נמצאות במצב מאוד-מאוד קשה מכל הבחינות.
בני מרום: אני רוצה להגיד משפט אחד גם בשם העמותה שלנו וגם בשם עמותה אחרת שקיבלתי אישור לייצג, "סהר" (סיוע והקשבה ברשת).
בני מרום: יש בעיה חמורה, שאין תקצוב לעמותות האלה.
בני מרום: העמותות האלה מנסות לגייס כסף, ואלה אכן כספים זניחים מבחינת התקציבים הממשלתיים, אך לא מקבלות סיוע.
בני מרום: קשה מאוד לפתוח קבוצת תמיכה להורים שאיבדו ילד בן 15, וקשה מאוד לפרסם.
בני מרום: אנחנו עורכים כינוסים אך אין לנו כסף אפילו לפרסם מודעה בעיתון על הכינוס ולכן אנשים לא באים.
בני מרום: כך גם עמותת "סער", שניצבת בפני קשיים כלכליים ועומדת בפני סגירה.
רן כהן: אני מבקש שתעבירו אלי פרטים ואל מי אפשר לפנות.
רן כהן: אפנה בשמחה רבה ואנסה לעזור לכם לקבל תמיכה ממשרדי הממשלה.
רן כהן: רבותי, אנחנו מסיימים את הישיבה הזאת.
רן כהן: אמנם אני מקווה שהתקדמנו במשהו, אבל למרות הכול אני מודה שאני מסיים אותה בתחושה קשה מאוד ומדכאה, שחייבים להתמודד עם התופעה הזאת בנחישות רבה מאוד ובאומץ רב.
רן כהן: ננסה להתקדם בזה ככל האפשר בעתיד הקרוב.
רן כהן: החלטנו עוד בדיון שקדם להתנתקות ודנו בנושא של גורל הילדים ומצבם של הילדים בתוך התהליך הזה, שאנחנו נעקוב אחרי המתרחש בנושא וגם על פי פנייתו של דוקטור קדמן מהמועצה לשלום הילד, שהציע שנקיים את הדיון הזה לנוכח המידע שהצטבר גם במועצה לשלום הילד וחשבתי לנכון, שהדבר הזה מאוד חיוני לעשות אותו עכשיו כיוון שמדובר בפינוי של ילדים ממקומות שבהם חיו חיים מאורגנים ומסודרים למצבים זמניים.
רן כהן: תמיד המעבר הזה מאוד קשה.
רן כהן: מר קדמן, בבקשה.
יצחק קדמן: אני מודה לך ואני חושב שחשוב שהישיבה הזאת מתקיימת ואני בטוח, שהיא תהיה בקונצנזוס מכל קצות הקשת הפוליטית, כי זה לא נושא פוליטי.
יצחק קדמן: היה אפשר להתווכח עד שהוחלט ועד שבוצע אבל כאשר בוצעה ההתנתקות, השאלה כבר איננה פוליטית.
יצחק קדמן: עכשיו זו שאלה אנושית מובהקת.
יצחק קדמן: כפי שאתה אומר, הוועדה הזאת קיימה ישיבות עוד לפני ובזמן האירועים עצמם, והיה לי חשש גדול מאוד שיום אחרי שהזרקורים יכבו, כל העניין הזה ישכח ובתוך זה גם נושא הילדים.
יצחק קדמן: קיבלנו הרבה מאוד תלונות.
יצחק קדמן: אני חושב שקרוב ל-4000 ילדים, אם אינני טועה, חיים היום במצב של תנאים לא תנאים.
יצחק קדמן: מדינת ישראל, בגדול, אני אומר דברים חמורים, מתעלמת מהם.
יצחק קדמן: זה לא יכול להיות וזה לא חשוב כרגע אם אתה בעד התנתקות או נגד ובאיזו מפלגה אתה.
יצחק קדמן: היה פה שבר נוראי.
יצחק קדמן: הילדים הללו עברו טראומה.
יצחק קדמן: אני לא מדבר על אותם ילדים שנפנפו אותם מעבר לחלון.
יצחק קדמן: אני מדבר על הילדים שעזבו בית, את מקום חייהם ומגוריהם.
יצחק קדמן: בשביל חלקם הגדול זה המקום היחיד שהכירו.
יצחק קדמן: הם נאלצו בנסיבות כאלה או אחרות לעזוב את הבית שלהם שנהרס.
יצחק קדמן: זה כבר נעשה.
יצחק קדמן: אז עכשיו בואו נקל עליהם, לא נזניח אותם.
יצחק קדמן: יש הרבה רצון טוב למשרדי הממשלה השונים ומיד נשמע ממנהלת מחוז משרד החינוך על פתרון כזה ואחר ונשמע ממשרד הרווחה מה הוא עושה, אבל השאלה היא לא איך לפתור את הבעיה של עוזרת לגננת במקום כזה או אחר.
יצחק קדמן: השאלה היא מה אנחנו עושים כדי להשיב לילדים האלה ולבני משפחותיהם את כבודם, את אורח חייהם הסדיר, את היכולת להשתקם כאשר המצב הנוכחי זה בלתי אפשרי.
יצחק קדמן: אינני מוטה ואין לי דעה פוליטית לכאן או לכאן לצורך הדיון הזה, אבל אני מתרשם שמינהלת סל"ע היא כישלון מוחלט.
יצחק קדמן: אפילו על דברים קטנים של אי חשיבה עד הסוף.
יצחק קדמן: אומרת לי אמא: שמו אותנו במלון בקומה עשירית ויש לי כך וכך ילדים.
יצחק קדמן: נכון שיש שם מעלית שבת.
יצחק קדמן: אני לא יודע אם מישהו מכם נסע במעלית שבת לקומה עשירית.
אורי אריאל: לא אמרת הכל כי בשעה 12:30 גומרים לאכול 300 איש של כפר דרום ואז כולם במעלית כדי לעלות.
אורי אריאל: במעלית שבת נכנסים 4 איש.
יצחק קדמן: באמת, קצת חשיבה וקצת שכל.
יצחק קדמן: מה, הילדים יהיו תקועים בשבת כל היום בחדרון כזה?
יצחק קדמן: תכף נשמע.
יצחק קדמן: זה ודאי לא ענינו של משרד הרווחה ולא של משרד החינוך.
יצחק קדמן: אני לא מחלק אחריות למשרדים.
יצחק קדמן: אני חושב שהיה צריך לדרוש הקמת מטה בין משרדי ולא מינהלת סל"ע.
יצחק קדמן: להרבה מאוד מהמתיישבים אין שום אמון במינהלת הזאת ואני מתרשם, שיש שם אוזלת יד מוחלטת כי העניין הזה סגור.
יצחק קדמן: ההתנתקות בוצעה.
יצחק קדמן: אני חושב שצריך לקום מטה בין-משרדי כדי להשקיע מאמץ עליון ולמצוא פתרונות ראויים לילדים האלה.
יצחק קדמן: הילדים האלה לא יכולים לחיות כמו צוענים וכמובן שגם המשפחות שלהם, מטבע הילדים אבל אני מדבר על ילדים.
יצחק קדמן: זה לא יכול להיות המצב.
יצחק קדמן: יש מזל שזו אוכלוסייה נהדרת כי היא יושבת בשקט ולא שורפת צמיגים ולא משתוללת ולא עושה שום דבר אחר.
יצחק קדמן: אולי זה חלק מה"אפטר שוק" של רבים מהאנשים שנמצאים שם.
יצחק קדמן: אי אפשר להמשיך ולהגיד שיהיה בסדר, שכבר עשו חפירות וצנרת במקום כזה ומדברים על תשתית במקום אחר.
יצחק קדמן: אנחנו מוכרחים למצוא פתרון.
יצחק קדמן: עכשיו הגענו לחורף ואי אפשר להסתובב בחוץ ומוכרחים להחזיר את הזרקורים לעניין הזה, שנעלמו לחלוטין.
יצחק קדמן: זה כבר לא מעניין את התקשורת.
יצחק קדמן: אני לא רואה פה את המוני העיתונאים מסקרים את זה.
יצחק קדמן: כשדיברתי על זרקורים, אני מדבר על תקשורת ממדיה מאוד מסוימת ואני לא רואה אותם פה.
יצחק קדמן: הכל נשכח.
יצחק קדמן: לפי טעמי, אנחנו צריכים להתאחד מעבר לכל חילוקי דעות פוליטיים ואידיאולוגים ולדרוש עשייה מיידית, כדי שהילדים האלה יוכלו להתחיל להשתקם.
יצחק קדמן: במצב שבו הם זרוקים היום בכל מיני מקומות, קשה מאוד לדבר על שיקום הילדים האלה והם זקוקים לנו וצריכים את עזרתנו כדי להשתקם ולבנות סדר יום חדש.
יצחק קדמן: מספיק מה שהם עברו.
יצחק קדמן: עכשיו הם צריכים את השקט ומקום קבוע ומסודר, שיוכל להיות עבורם בית ובמצב הנוכחי זה לא קורה.
רן כהן: לגבי המסגרת של הדיון הזה: הדיון הזה לא בא לדון בהתנתקות.
רן כהן: כל מי שיש לו מטענים בעניין הזה, שיעמעם אותם.
רן כהן: אנחנו לא באים לדון במגורים של המשפחות בהתנתקות.
רן כהן: אנחנו לא באים לדון בגורל ההורים ובכל הדברים האלה.
רן כהן: אנחנו מדברים עכשיו על הילדים בלבד.
רן כהן: מנקודת הראות שבה מגיל לידה ועד שהולכים לצבא - אלה ילדים שאנחנו צריכים להיות מודאגים לגבי הגורל שלהם והחיים שלהם בנושא החינוך, הבריאות, הרווחה וכל אותם נושאים שילדים זכאים לקבל את התנאים והטיפול המקסימאלי.
רן כהן: אני מבקש, בואו לא ניסחף לכל מיני כיוונים כי ודאי שאפשר להעלות פה את נושא המגורים וכמה זמן.
רן כהן: בואו נדבר אך ורק על הילדים, כי זה מה שחשוב.
רן כהן: חברת הכנסת פינקלשטיין תדבר כי היא צריכה ללכת ואחריה, חבר הכנסת אריאל.
גילה פינקלשטיין: אני רוצה להמשיך את דבריו של דוקטור יצחק קדמן:
גילה פינקלשטיין: אני לא מגזימה כשאני אומרת שמדובר בטרגדיה אנושית.
גילה פינקלשטיין: האנשים שללו, רובם פליטים, אזרחי מדינת ישראל שהפכו לפליטים, שאיבדו אמון במשרדי הממשלה.
גילה פינקלשטיין: המשרד היחידי שעדין יש להם בו אמון ולא נחשב עוין כלפיהם זה המשרד של עמירה בן חיים, שהתקשרתי אליה בשבוע שעבר ואמרתי לה ששלושה ילדים עם צרכים מיוחדים בחינוך המיוחד מסתובבים מתחילת השנה ועד עכשיו ואין להם איפה להיות מהעיר אמונה.
גילה פינקלשטיין: תוך 24 שעות היא סידרה את העניין.
גילה פינקלשטיין: הילדים האלה בנתיבות, במוסד לחינוך מיוחד.
גילה פינקלשטיין: היום ישבה אצלי דוקטור יעל רוטנברג והראתה לי איך מטפלים בהם אחד אחד.
גילה פינקלשטיין: אני יודעת שרונית תירוש היתה במלון "ג'רוזלם גולד" בירושלים ונפגשה עם הילדים...
אורי אריאל: היא היתה בכמה מלונות.
גילה פינקלשטיין: שם הילדים אמרו שהם רוצים 2 עמדות של אינטרנט.
גילה פינקלשטיין: היא שלחה עמדה אחת והם המשיכו להתלונן והגיעו שתי עמדות של אינטרנט.
גילה פינקלשטיין: מבחינת משרד החינוך – הם משתדלים, אבל קשה לעמוד בזה.
גילה פינקלשטיין: אם אומרים לאישה שגרה במלון, מורה, אמרו לי שאני עובדת באשקלון אז כל בוקר אני צריכה להגיע לאשקלון.
גילה פינקלשטיין: ב-8 אני חייבת להיות בכיתה, אבל אני צריכה לשלוח את הילד שלי במלון, זה לא בית.
גילה פינקלשטיין: הארעיות משגעת אותם.
גילה פינקלשטיין: אין להם בית קבוע, ההרגשה שאתה זמני וכל האווירה של המלון, אז עד 8 היא צריכה להספיק לשלוח ילד לגן וילד לבית ספר.
גילה פינקלשטיין: איך היא יכולה לנסוע למקום העבודה הקבוע שלה באשקלון?
גילה פינקלשטיין: פנתה אלי משפחה אחרת ממיתר, והם רוצים שהילדים ילמדו במיתר.
גילה פינקלשטיין: המועצה אומרת: אם אתם רוצים שהילדים שלכם ילמדו במיתר בבקשה תשנו את הכתובת בתעודת הזהות.
גילה פינקלשטיין: אבל מה זאת אומרת?
גילה פינקלשטיין: זה משמע לשנות זהות והם עוד לא יודעים איפה הם גרים.
רן כהן: זה לשם מקום מגורים.
גילה פינקלשטיין: הם גרים זמנית במיתר.
גילה פינקלשטיין: הכל זמני.
עמירה חיים: משבצים את הילדים איפה שהם רוצים.
גילה פינקלשטיין: קשה לחיות כשהארעיות הזאת משתלטת עליך ואין לך ביטחון שזה הבית שלך.
גילה פינקלשטיין: מה זאת אומרת לשנות את הכתובת בתעודת זהות?