GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
רינה אקרמן: אני יכולה לדבר על הילדים שלי, על חוסר הביטחון העצמי שלהם.
רינה אקרמן: הם בוכים כל הזמן כולל בחדר האוכל במסגרת המלון.
רינה אקרמן: תבואו לראות איך אנחנו חיים במלונות, צריך לעלות ולרדת.
רינה אקרמן: הטיפול של הבריאות הנפשית לא מכוסה.
רינה אקרמן: יש לי ילדה בת 15 שבוכה בלילה, זיכרונות, געגועים וכולי.
רינה אקרמן: הגילאים האלה לא מכוסים.
רינה אקרמן: גיל ההתבגרות – קטסטרופה.
רינה אקרמן: יש מאושפזים במחלקות פסיכיאטריות ויש עם זה בעיה אמיתית.
רינה אקרמן: איבדנו אמון בהרבה מערכות וכמו שאמרתם, מטבע הדברים, המטפלים חייבים להיות אנשים שלנו, שעברו יחד אתנו את הטראומה, שהם בראש שלנו, שיכולים להבין אותנו ויש לנו אמון בהם.
רינה אקרמן: אנחנו מדברים עם המינהלת שישלחו אנשי מקצוע והם רוצים לשלוח את אנשי המקצוע שלהם ואנחנו רוצים את הזכות לבחור את אנשי המקצוע שלנו.
רינה אקרמן: זה במשא ומתן קשה וזה מתחיל להיות דחוף.
רינה אקרמן: אנחנו רואים שהילדים עומדים בפני התפרקות.
רן כהן: אני מנסה לקדם את הדברים.
רן כהן: למיטב ידיעתי, גם טרם ההתנתקות היה מצב שבו בכל הטיפול בילדים היתה מערכת די משומנת וגדולה שנתנה את הסיוע הזה.
רן כהן: איפה כל המטפלים האלה?
רינה אקרמן: אני לא יודעת.
דקלה כהן: הם עבדו על בסיס של התנדבות.
דקלה כהן: העובדות הסוציאליות שהגיעו והסתובבו בגוש חודש לפני ההתנתקות עבדו על בסיס התנדבות.
רינה אקרמן: במלון יש עובדת סוציאלית אחת שמסתובבת שם כל היום.
רן כהן: אז למי אתם מתכוונים?
קריאה: למשל בעלה שהוא פסיכולוג והוא מוצף במקרים דחופים.
קריאה: למשל למישהי שגרה אתנו ואחותה עובדת סוציאלית שעוזרת לנו והיא הולכת לעשות טיפול להורים - -
רפי סרי: לא רק זה, אני משלם 6 משכורות לעובדים סוציאליים על חשבון תושבי גוש קטיף.
רפי סרי: זה תרומות ולא המדינה.
מיקי דור: יש באשקלון בבית החולים שירות פסיכולוגי שעומד לרשותכם.
מיקי דור: אתם יכולים להגיד שאין אמון בגוף ממשלתי אבל יש שירות.
רן כהן: רבותיי, אני רוצה שיהיה ברור: הישיבה הזאת לא יכולה להתקיים על הבסיס שלא מאמינים למוסדות המדינה, משום שכל מה שאני יכול לתבוע זה שמוסדות המדינה יטפלו ויתנו את המענה.
רן כהן: אם לא מאמינים, מה אני יכול לעשות?
רן כהן: אני רוצה לשמוע את מנהל מחוז הדרום במשרד הרווחה, ישראל בודיק.
רן כהן: אני רוצה להבין, למה לאמא שיש לה ילד או ילדה או שניים או שלושה, שרוצה שיקבלו סיוע פסיכולוגי, אין לה כתובת למי לפנות?
רן כהן: האם זה דרך הרופא השכונתי או דרך האחות בבית הספר?
רן כהן: דרך מי זה צריך להיות?
רן כהן: האם היום יש לכם מענים לטיפולים פסיכולוגיים?
רינה אקרמן: בתי הספר הזמניים בירושלים לא מכוסים.
טלי לבנון: יש מענה.
גילה פינקלשטיין: אפשר לקבל דף כזה?
גילה פינקלשטיין: למה זה לא הגיע אלי?
גילה פינקלשטיין: אני חברת כנסת ומייצגת את הציבור הזה.
רן כהן: זה נכון שחברת הכנסת פינקלשטיין מטפלת בציבור הזה ואנא שלחו לה העתק של הטופס הזה היום.
גילה פינקלשטיין: אני רוצה לשאול את עמירה שאלה: הייתי בכפר פינס, ששם יש את בית הספר הזמני של אנשי קטיף והייתי מזועזעת.
עמירה חיים: אני מנהלת את מחוז דרום.
עמירה חיים: לגבי המלונות ומה שקרה בתוך בתי הספר הזמניים של מחוז דרום, אני מכירה ילד ילד בתוך המלונות.
עמירה חיים: במלון שלכם לא הייתי, כי אני לא אחראית על ירושלים.
עמירה חיים: כפר פינס עבר כולו למלון "שאול המלך".
עמירה חיים: הילדים מוסעים כל בוקר משם לבית ספר בשפיר ובמקום פתחנו גני ילדים.
עמירה חיים: לגבי בית הספר בשפיר: רק השבוע, בתחילת השבוע הזה, כשהגיעו הילדים מכפר פינס, עלתה הבעיה של ספרי הלימוד.
עמירה חיים: זו בעיה של שלושה ארבעה ימים.
עמירה חיים: היום ב-4 בלשכה שלי, יש לי פגישה עם נציגי התושבים.
עמירה חיים: נציגים שלנו יושבים לפתור את הבעיה של ספרי הלימוד.
עמירה חיים: לא חיכינו שמישהו יגיד.
עמירה חיים: אני יודעת מה אין, אני לא מעלימה את זה, אבל זה עניין של כמה ימים.
רן כהן: כוועדה של הכנסת, אין לנו אלא לדאוג שהדברים האלה ישתלבו.
רן כהן: להביא את הרצונות של ההורים והילדים אל מוסדות המדינה.
עמירה חיים: אז היום ב-4 הם אצלי.
עמירה חיים: זה לא הדבר היחיד ספרי לימוד.
עמירה חיים: יש לנו הכל.
עמירה חיים: כל הבעיות הועלו.
עמירה חיים: חברים יקרים, יש לנו מחויבות נפשית רגשית אליכם.
עמירה חיים: כל קהילה, כל בעיה אישית על ילד, על קבוצה, על דבר שלא סגור, לפנות ישירות אלי.
עמירה חיים: לא היה אחד שלא קיבל ממני תשובה ויקבל בעתיד.
רן כהן: אני מודה לעמירה.
רן כהן: דוקטור בלהה נוי, בבקשה.
בלהה נוי: מקריאות הביניים שהיו כאן, עוד שאנשים ישבו בגוש הם ביקשו מאתנו שרק אנשים שיעברו מעין ועדת קבלה שלהם יטפלו בהם.
בלהה נוי: זה הוריד את רפרטואר האנשים שלנו שיכולים להיכנס לגוש בהרבה מאוד.
בלהה נוי: הסענו אנשים ואתם יודעים את זה, מקרית שמונה כדי שהיא תגיע לגוש כי התושבים רצו אותה בגלל הכובע ובגלל החיבור ולאורך כל הדרך אנחנו פועלים כך.
רן כהן: על בסיס של השקפות פוליטיות?
רן כהן: זה לא תקין.
עמרם בן דוד: זו השמצה.
עמרם בן דוד: זה לא בגלל הכובע.
מרב זוהר: כפי שאת רואה חלקנו עם כובע וחלקן בלי.
מרב זוהר: הכובע והחצאית מאוד לא משנים לנו.
בלהה נוי: היו אצלנו, בתוך הארגון שלנו, אנשים שעבדו בהתנדבות וחלקם התקבלו ובגלל השקפות פוליטיות אמרו: אתם לא.
בלהה נוי: זה הגיע לקונפליקט אצלנו כי אנשים אמרו ב"סורוקה" שאם מישהו מגיע ופוגש בו רופא ערבי, הוא יגיד שהוא לא מוכן שיטפל בו כי הוא ערבי?
עמרם בן דוד: זה לא נכון.
עמרם בן דוד: זה בגלל שהציבור הזה מבין אותם.
רן כהן: מנהל מחלקת המיון בבית החולים "הלל יפה" הוא ערבי והוא קיבל את כל הנפגעים מהפיגוע בחדרה וטיפל בהם להפליא.
דקלה כהן: לא צריך לעשות מזה פוליטיקה ולא שום דבר.
דקלה כהן: כמו שלא תשלח מורה חילוני לבית ספר חרדי אתה לא תשלח פסיכולוג שלא מתאים לראש של האנשים.
דקלה כהן: זה אותו דבר.
דקלה כהן: זה משהו שצריך להיות בנוי על קשר נפשי.
דקלה כהן: לא אמרתי דתי.
דקלה כהן: אנחנו מקבלים יעוץ מהרבה אנשים לא דתיים.
עמירה חיים: אתם בכלל לא מבינים את הקונטקסט.
רן כהן: עם כל הכבוד, אני רוצה לעשות פה סדר ולומר שאנחנו מתייחסים לעובדי מדינה ואנשים שהם בעלי מקצוע כאנשים נאמנים למקצועם והם צריכים לעשות את הסיוע הפסיכולוגי על פי מקצועם.
רן כהן: גם אני סברתי שאם יש מישהו שעבר את מהלך ההתנתקות זמין, קרוב לוודאי שהוא יכול לעשות את זה בעדיפות מסוימת.
רן כהן: במקרה ואין, אסור לבדוק את הציציות הפוליטיות שלו, זה לא תקין.
בלהה נוי: אני מביאה את זה כדוגמה לכמה הלכנו לקראתם.
בלהה נוי: התחלנו לעבוד והרבנים אמרו לא לדבר עם הילדים על ההתנתקות, כי אולי היא לא תהיה וזה יחליש אותם.
בלהה נוי: הלכנו גם עם הגישה הזאת ודיברנו על איך ילדים מרגישים.
בלהה נוי: האנשים שעבדו עם האנשים בגוש ליוו אותם גם אחרי ההתנתקות.
בלהה נוי: אתן סיפור שממחיש עד איפה אנשים הלכו: בא ילד מכיתה י"ב, וכדאי לדבר על הנוער באופן מיוחד כי יש פה בעיות מאוד קשות ומרוב התנצחויות אנחנו לא נוגעים בדברים העיקריים.
בלהה נוי: ילד מכיתה י"ב, שאבא שלו אמר לו: תשמע, המשפחה שלנו מעולם לא הפרה חוק וגם הפעם, אנחנו נתנתק בשקט למרות שה לא רצוננו ולא דעתנו.
רפי סרי: מה זה קשור עכשיו?
רפי סרי: זה היה לפני שלושה חודשים.
רפי סרי: מה קורה עכשיו?
עמירה חיים: זה לא בסדר שלא נותנים לאנשי המקצוע לדבר.
עמירה חיים: הם עושים את הדברים במסירות אמיתית ולא נותנים להם לסיים משפט.
רן כהן: רבותיי, אני לא מסכים לעניין הזה.
רן כהן: אני מודיע שאם יהיה בלגן, אני אסגור את הישיבה ולא יהיה טיפול בעניין הזה.
רן כהן: התכנסנו כדי להתקדם הלאה.
רן כהן: (היושב-ראש יעקב מרגי, שעה 15:40)
בלהה נוי: הילד הזה הגיע אל חבריו ואמרו לו: "נחנח".
בלהה נוי: למה שמעת בקול ההורים שלך?
בלהה נוי: היית צריך להיות הרבה יותר אקטיבי ולהתנגד.
בלהה נוי: דרך אגב, זאת אחת הבעיות כי הנוער מרגיש שההורים אכזבו אותו.
בלהה נוי: הם היו יותר מדי צייתנים.
בלהה נוי: אז אני מכניסה בעיה שהיתה ואנחנו צריכים להתמודד כרגע.
בלהה נוי: הילד הרגיש זוועה.
בלהה נוי: הוא לא נכנס לישיבה, לא נכנס ללימודים והוא בא ליועצת והיא אמרה לו: למה אתה לא נכנס?
בלהה נוי: הוא היה במצוקה חברתית מאוד גדולה.
בלהה נוי: היא אמרה לו: מה אתה רוצה שאני אעשה?
בלהה נוי: שאני אחזיר אותך לשם?
בלהה נוי: הוא אמר לה: כן.
בלהה נוי: לקחה יועצת בית הספר רכב, שצריכה לשבת בחדר סגור, וטלפנה להורים ואמרה: אני מחזירה אותו.
בלהה נוי: היה לה אפוד שהיה כתוב עליו עובד סוציאלי.
בלהה נוי: הם חזרו לישוב וכבר אף אחד לא היה שם.
בלהה נוי: הם עברו את המחסום של הצבא ונתנו לה להיכנס בזכות האפוד.
בלהה נוי: היא החזירה אותו לישוב והלכה אתו לחוף הים.
בלהה נוי: הוא נפרד, הלך לדירה, לבית שלו, נפרד שוב והיה שלט בבית ליד של משפחה שאמר:
בלהה נוי: כאן גרה משפחה זאת וזאת שלא רוצה להתפנות.
בלהה נוי: הוא הוריד את השלט וחזר, הביא את זה לחברים שלו ואמר: הייתי שם.
בלהה נוי: מצאנו את עצמנו עושים דברים שבחיים לא למדנו לעשות, לא דרשו מאתנו לעשות ואנשים מתנדבים יום ולילה ובעלך הוא אחד מהם.
בלהה נוי: אנשים עושים עבודה, כמה שאפשר ללכת לקראת האנשים ולא להיות בדיסציפלינה שלמדנו באוניברסיטה לפני 40 שנה.
בלהה נוי: אני חושבת, שכדאי שנדבר על הדברים האמיתיים במקום להתנגח אחד עם השני מה מציק לנו ומה לא.
בלהה נוי: אנחנו קיבלנו תוספת ממשרד ראש הממשלה של 27 תקני יועצים, של 12 פסיכולוגים, של עוד 20 תרפיסטים.
בלהה נוי: שאלנו את האנשים ועשינו סבב בכל המקומות, מה אנשים צריכים.
בלהה נוי: הלכנו ישוב ישוב ואמרו לנו: אנחנו לא אחראים על מרפאים בעיסוק ועל מרפאים בדיבור ואנחנו לא יודעים מה זה.
בלהה נוי: עבדנו על התקנים למפות אותם, לסדר להם משכורות וזה לא אנשים שהם עובדים שלנו.
בלהה נוי: אנחנו עושים את הכל.
בלהה נוי: אנחנו ארגון הטרוגני.
בלהה נוי: יש הרבה מאוד אנשים שהם בדעות הפוליטיות שלכם ואנחנו נותנים להם להוביל ואנחנו עושים ימי עיון לאנשים - -
יעקב מרגי: שאלה: מה שאתם עושים – מבורך.
יעקב מרגי: השאלה אם אותם אנשים בצר להם, במצוקות שלהם, יודעים להגיע אליכם או יכולים להגיע אליכם?
רינה אקרמן: זה נכון שיש אנשים נפלאים שעובדים.
רינה אקרמן: יש הרגשה שאנחנו לא נכנסים לשום תקן.
רינה אקרמן: אני מדברת עם מישהו ושואלים אותי: מה אני יכול לעשות בשביל הבן שלך ואז אומרים: עוד כמה זמן הוא פה?
רינה אקרמן: אני אומרת: אני לא יודעת.
רינה אקרמן: אז התשובה היא שאם הוא יהיה פה בעוד חודש, אפשר לעשות כך ואם עוד שבועיים – אז לא.
רינה אקרמן: הבעיה של התקן היא אמיתית ואנחנו לא יודעים איפה אנחנו נמצאים.
יעקב מרגי: אין ספק שצריך להיות רצף טיפולי.
יעקב מרגי: אם אני הייתי הורה בסיטואציה שלך ואותו אחד היה עונה לי כך, הייתי אומר לו: תתייחס אלי כקבוע.
יעקב מרגי: מה יהיה הלאה?
יעקב מרגי: אני לא יודע.
יעקב מרגי: אם זה לא היה סוגיה של ילדים, תאמינו לי שההתחשבנות פה היתה אחרת.
יעקב מרגי: פה יש ילדים.
יעקב מרגי: לכן, אני רוצה שתביני למה היה קוצר רוח לשמוע את הדברים הטובים שאתם עושים.
יעקב מרגי: לא רוצים לחפש אשמים.
יעקב מרגי: כולם אשמים.
יעקב מרגי: כרגע זה לא מעניין את הילדים.
יעקב מרגי: הילדים בסיטואציה שצריך לעזור להם.
יעקב מרגי: עם כל האמפתיה שלי, גם לי יש בטן מלאה על ההנהגה של אותם אנשים שלא רציתי שיעקרו אותם מביתם וגם על מי שמלווה אותם היום במשאים ומתנים אבל זו לא הסוגיה כרגע.
יעקב מרגי: המצב משברי ואנחנו רוצים באמת לדעת שההורים האלה יודעים לקחת את הילדים לגורמים המתאימים.
יעקב מרגי: אני רוצה לשמוע את מר ישראל בודיק, מנהל מחוז באר שבע במשרד הרווחה.
ישראל בודיק: אני אציג לכם פחות או יותר את הנחת העבודה של המשרד שלנו:
ישראל בודיק: הנחת העבודה של המשרד שלנו בבסיסה היא כזאת שקודם כל יש את החלק הנורמטיבי של התופעות.
ישראל בודיק: כל בן אדם שעבר עקירה והיה 4 שנים בגוש בשנים האחרונות, בוודאי שיהיו לו תופעות שהן חריגות מהנורמה הרגילה.
ישראל בודיק: הן עדין נורמליות בתוך התחום של מה שהאוכלוסייה עוברת והרעיון שלנו היה לשמר את האוכלוסייה הזאת בתוך הרצף של הנורמה, להחזיר אותה לתוך התפקוד הרגיל.
ישראל בודיק: ניסינו להילחם איך מחזירים אוכלוסייה חזקה, עם כוחות, שהכרנו אותה במשך 4 שנים והיה ברור לנו שאנחנו לא הולכים לחפש פתרונות של פסיכיאטרייה ופתרונות חריגים.
ישראל בודיק: החלק השני זה האוכלוסיות המוכרות לנו, שאנחנו יודעים שהן אוכלוסיות במצוקה ברמה כזאת או אחרת, אנחנו מכירים אותן מהעבר והיה ברור לנו שצריך ליצור רצף טיפולי גם בתוך בתי המלון וגם בתוך הישובים שהם הולכים להיקלט בהם והמשכנו לתת להם מענה - -
יעקב מרגי: זה התקיים?
ישראל גודיק: בוודאי.
ישראל גודיק: אני אסיים את דבריי ואציג כמה דברים, כי יש פה חבילה משותפת של כמה משרדים.
ישראל גודיק: החלק השני היה איך אנחנו נותנים טיפול ממוקד לאוכלוסייה שאנחנו מכירים ומבחינתו, הילדים וההורים שלהם נמצאים בסיכון יותר גבוה והתחילו להגיב בצורה חריגה, בצורה של הרטבות וכולי, ומיד להגיע אליהם.
ישראל גודיק: כדי לתת מענה לעניין הזה ישבנו עם עמירה ממשרד החינוך ועם קואליציית הטראומה ועם משרד הרווחה ובנינו שולחן עגול של עבודה.
ישראל גודיק: אמרנו שכל הזמן צריך לנסות לשמור על זה שאנשים יהיו בתוך משרד החינוך.
ישראל גודיק: כשעמירה ראתה שיש בעיות חריגות אצלנו היא אמרה לי: ישראל תשמע, יש תופעה כזאת ואחרת בבית ספר זה או אחר.
ישראל גודיק: מיד הגבנו לתופעות שמשרד החינוך ומשרד התמ"ת העבירו לנו.
ישראל גודיק: ברור לנו, שכשיש אוכלוסייה ש-70 אחוז ממנה לא עובדת, נמצאת במקום ארעי, הילדים מגיבים בצורה כזאת או אחרת.
ישראל גודיק: בתוך כל התהליך הזה אתרנו קבוצה של 50 ילדים, בתוך האתרים הקבועים, שאמרנו שהם התחילו להגיב בצורה חריגה.
ישראל גודיק: בנינו להם תכנית ל-3 מועדניות.
ישראל גודיק: יש לנו 3 מועדוניות שעומדות להיפתח באתר בניצן בכרמיה ובמבקיעים.
ישראל גודיק: במקביל, הבנו שיש ילדים שמגיבים לזה שההורים שלהם לא עובדים.
ישראל גודיק: אמרנו שצריך להקים קבוצות של ילדים, של הורים ושל נשים שלא עובדים כי הבעיה כרגע היא תעסוקה.
ישראל גודיק: אנחנו הולכים להקים מרכז לטיפול משפחתי שיתייחס להיבטים.
ישראל גודיק: אנחנו מכירים תופעות של בעיות אישות, שהיו בתוך הגוש ואנחנו יודעים שצריך להמשיך לטפל בהם והילדים מגיבים לבעיה שהיתה בתוך הגוש, פלוס הפינוי והטראומה.
ישראל גודיק: הבעיה המרכזית כרגע היא בעיות אישות ואנחנו הולכים להקים מרכז לטיפול זוגי ומשפחתי ובתוך הרצף של הדברים נקבל מענה לילד, כשהילד יקבל מענה נורמטיבי.
ישראל גודיק: ישבנו עם המתנ"ס ובנינו קבוצת עבודה, נתנו להם כסף ואמרנו: תבנו קבוצה לילדים ונוער, בחוף אשקלון.
כוכבה ארוסי: אני מדברת על ניצן.
כוכבה ארוסי: אין לנו מבנה לנוער.
כוכבה ארוסי: לנוער אין כלום.
כוכבה ארוסי: היה אוהל.
ישראל בודיק: נכון, את האוהל פירקו אתמול.
ישראל בודיק: אנחנו מדברים על פתרונות זמנים.
ישראל בודיק: האוהל הזה קם כאלתור.
ישראל בודיק: אמרנו שחייבים לעשות פעילות לנוער בצורה כזאת או אחרת והגיעו הרבה מאוד מתנדבים...
ניצה כהן: צריך לברך אותם.
ניצה כהן: בזכותם אנחנו מחזיקים מעמד.
כוכבה ארוסי: - - ובזכות "לב 1".
כוכבה ארוסי: לא המועצה ולא אף אחד ששכרו כדי שהנוער שלנו יוכל להפעיל שם חוגים.
ישראל בודיק: כרגע, אני לא מחפש שבחים לגוף כזה או אחר.
ישראל בודיק: אני רוצה לדבר על מענים.
ישראל בודיק: ברגע שמתנדבים נתנו מענים ודרך מתנדבים היה יותר קל להכניס מענים מאשר דרך ממסדר כזה או אחר, מבחינתו יש מענה.
ישראל בודיק: בכל בית מלון ובאתר בניצן יושבות שתי עובדות סוציאליות שהגיעו לכל משפחה.
קריאות: כולנו צוחקות מהעובדות הסוציאליות שיש לנו.
מרב זוהר: אני לא אגיד לך מה עושה העובדת הסוציאלית, נציגת המינהלת אצלנו.
מרב זוהר: היא ביטלה לנו את התכנית שארגנו עם המפקחת של משרד החינוך לילדים.
מרב זוהר: אתמול נפגשתי אתה.
דקלה כהן: אם תשמע איזה פתרונות היא נותנת לי, אתה תזדעזע.
רן כהן: את חושבת שישראל שולח בן אדם שהוא עוכר ישראל?
רן כהן: אני לא מבין את זה.
רן כהן: הוא שולח בן אדם שהייעוד שלו לעזור לכם.
ישראל בודיק: אני מדבר כרגע על רעיון מערכתי-תפיסתי שיכול להיות שבמקום אחד הוא לא תופס, במלון מסוים ומשם בא כל המרמור.
דקלה כהן: סליחה שאני קוטעת אותך אבל בלי אנשי אמון זה לא ילך.
דקלה כהן: חבל על המאמצים, זה לא ילך.
מרב זוהר: אם היא אומרת לי לפני ראש השנה:
מרב זוהר: אני מבקשת ממך סליחה, לא ידעתי שזה מה שאני אעשה.
מרב זוהר: אני לא מוכנה לעשות את מה שנטלי מבקשת ואני מבקשת שתסלחי לי לפני יום כיפור וראש השנה.
מרב זוהר: ככה היא אמרה לי והיא הלכה ולא חזרה יותר.
מרב זוהר: ונטלי נשארה לבד והיא בוחשת בנו ועושה לנו בלגן ולא עושה כלום.
מרב זוהר: רק מבטלת לנו את הטיפולים הפסיכולוגיים שארגנו לילדים.
יעקב מרגי: אז תתלוננו.
רן כהן: ישנו ישראל, הגעתם לישראל?
דקלה כהן: מאיפה אנחנו מכירים אותו?
רן כהן: הוא מנהל המחוז בדרום במשרד הרווחה.
רן כהן: תגיעו אליו אם יש בעיה.
מרב זוהר: למה אתה לא באת לבקר את העובדת הסוציאלית שלך, לראות איך היא מתפקדת, מה היא עושה?
עמירה חיים: בכל מלון יש הפעלות אחר הצוהריים של משרד החינוך.
מרב זוהר: לא של המינהלת.
מרב זוהר: אנחנו עושים הפעלות בעצמנו.
רן כהן: עמירה, ברשותך אני מבקש לתת לנו להתקדם עם העניין הזה.
רן כהן: מתגלים כל מיני חורים ואני מבין שיש מקומות שזה עובד מצוין והם לא פה.
רן כהן: אני רוצה לשמוע את ישראל.
רן כהן: אמרנו כבר את כל השבחים על מה שעובד מצוין.
רן כהן: בואו נדבר על מקום שיש בו בעיות.
ישראל בודיק: בתוך כל רצף הטיפול ברור שיש חורים ונשמח לשמוע הערות.
ישראל בודיק: אנחנו לא פה רק כדי להציג איזו תפיסת עולם מהוללת יש לנו.
רן כהן: התפקיד שלך עכשיו הוא לדאוג לזה שלחברות הללו יהיה צינור מיידי לטפל בו מולך, אתך או עם נציג שלך עכשיו.
רן כהן: עמירה אמרה שהם נתנו טלפונים אישיים לכל אחד.
רן כהן: לכל משפחה יש טלפון אל מי לפנות במשרד החינוך.
רן כהן: איך זה עובד במשרד הרווחה?
מרב זוהר: השאלה אם עובדת סוציאלית באה לעזור לאנשים או שהיא באה להיות נציגת המינהלת?
מרב זוהר: להודיע למינהלת איזו משפחה עוזבת את המלון?
מרב זוהר: אני גרה עם 4 ילדים בחדר אחד, אתה יודע את זה?
מרב זוהר: אני דיברתי עם נטלי אולי כבר 4 פעמים, שתיתן לי עוד חדר.
מרב זוהר: אני לא יכולה לחיות עם עוד 4 ילדים בתוך חדר ועד היום לא קרה כלום.
מרב זוהר: אז מה התפקיד שלה?
מרב זוהר: לבוא לעזור לי עם זה שהילד שלי עושה פיפי במכנסיים כל היום כי הוא מפחד ללכת לשירותים או שהיא אמורה לעזור לי בזה שהיא תיתן לי עוד חדר?
מרב זוהר: איזו מן עובדת סוציאלית היא?
רן כהן: מרב, נדמה לי שזה צריך להיות מופנה לליאב.
רן כהן: היא מייצגת את המינהלת.
יצחק קדמן: רן, לא יכול להיות שהם יצטרכו לפנות ל-10 אנשים שונים בכל מקום.
מיקי דור: לא יכול להיות שישנם 5 איש במלון עם כל הכתובות, ואיש לא פנה אליהם ותבואו בטענות.
רן כהן: אנחנו מצפים להביא למצב מה שיותר נורמלי.
רן כהן: מצב של ילד נורמלי הוא שכשיש לו בעיה של כאב שן, מפנים אותו לרופא שיניים ולא הולכים אתו למינהלת.
רן כהן: יש לו בעיה עם מערכת החינוך, פונים לבית הספר או למנהלת.
רן כהן: יש בעיה עם משרד הרווחה, פונים למשרד הרווחה.
רן כהן: אני לא יכול להגיד שיפנו למינהלת כל הזמן.
יצחק קדמן: המצב לא נורמלי.
רן כהן: לכן, אני רוצה שמנהל מחוז הדרום בנושא הרווחה יתן מענה למרב ולרינה ולדקלה, לאן הן פונות במקרה והן רוצות להגיד לו משהו לגבי הטיפול במשרד הרווחה.
רן כהן: אז מה הפתרון, ישראל?
ישראל בודיק: לגבי המלון הזה בירושלים, תפנו אלינו, למשרד הרווחה ללשכת המנכ"ל את הבעיה, אני בטוח שהשר עצמו יטפל בזה.
עמרם בן דוד: יש אותן בעיות גם באשקלון.
ישראל בודיק: לא, הן לא אותן בעיות.
רן כהן: אני מבקש ממך, ישראל: תן להם את הטלפון שלך או של מישהו או של פקס שיעבוד 24 שעות ביממה ושאפשר לפנות אליו.
רן כהן: אני מודיע לכם, שגם הוועדה שלנו עומדת לרשותכם.
רן כהן: כל דבר שאין לכם מענה בעניין הזה, במשרד הרווחה או במשרד אחר, תפנו לרחל או אלי ואנחנו נטפל בזה.
יעקב מרגי: לגבי בעיות, ודאי שצריך לפתור אותן ויצוצו עוד בעיות שלא חשבנו עליהן.
יעקב מרגי: ודאי שאתם צריכים לעמוד על זכותכן.
יעקב מרגי: אתן צריכות לעזור לכל יושבי המלון, לידע אותן על האפשרויות והכתובות.
יעקב מרגי: אני מבקש מרן, לשאוף לכך לפתרון בעיות עכשיו.
יעקב מרגי: שלא יצוצו לנו פוסט-טראומה לטווח ארוך.
יעקב מרגי: היום אנחנו כבר יודעים - -
מוטי וינטר: כבר צצו.
יעקב מרגי: אתה לא יודע מה הולך לצוץ.
יעקב מרגי: אני באתי ממערך החירום ואני יודע כמה דנו וכמה סדנאות עם פסיכולוגים היו והגענו למסקנה שבתי מלון זה אסון.
יעקב מרגי: חזרו על זה ואני קורא היום למשרד הרווחה ולמשרד החינוך ולמשרד הבריאות: היום להקים צוותי תרבות שימשיכו לעבוד בסדנאות התערבות.
יעקב מרגי: אם לא, אנחנו נשמע על בעיות יותר קשות מאלה.
רן כהן: אני רוצה לשמוע את מנהל השירות לילד ולנוער, מר מוטי וינטר.
מוטי וינטר: אני רוצה להדגיש שני דברים: מעבר למה שנאמר פה, אני חושב שחלק מהביטוי של הדין ודברים שנעשה פה, זו אחת הבעיות.
מוטי וינטר: אנחנו, כממשלה – ממשלה, והמתיישבים, יש להם מצוקות שחלקן חדשות, חלקן אף אחד לא מכיר אותן, כמו שבלהה אמרה.
מוטי וינטר: אני רוצה להדגיש את הבעיה המרכזית שאני רואה אותה והיא איבוד הסמכות ההורית אצל הנוער.
מוטי וינטר: היא לא סתם נתנה את הדוגמה.
מוטי וינטר: לדעתי, זו הדוגמה הקשה ביותר שהציבור המקצועי צריך להתמודד אתה.
מוטי וינטר: קשה לנו להתמודד עם הנוער הזה.
מוטי וינטר: לכן, אני חושב שאחד הדברים, אם אתה רוצה לעזור לעניין זה גמישות תקציבית, כמו שאמר אורי אריאל.
מוטי וינטר: אנחנו עובדים לפי חוק, אבל אם האם הזאת אומרת שיש לה 11 ילדים עם בעיות מכאן ועד הודעה חדשה, אין לי היום את הכלים לתת לה מענה אמיתי לצרכים האקוטיים שלה, למרות שהמשרד התארגן ויש עובדים סוציאליים.
יצחק קדמן: הכסף קיים, רק היכולת להוציא אותו נכון על 100 תלמידים שצריכים ספרים, שוברים את הראש - -
רן כהן: למה הוא לא גמיש?
יצחק קדמן: כי הכל הולך לפי בירוקרטיות.
מוטי וינטר: תראה, הממשלה עובדת כמו ממשלה.
מוטי וינטר: היא לא השתנתה בגלל ההתנתקות.
מוטי וינטר: כולנו מבינים, כמו שאמרו עמירה ובלהה, אנחנו פקידי ממשלה ואנחנו מזדהים עם המצוקה האנושית שלהם.
מוטי וינטר: לא מעניין הדעות הפוליטיות.
מוטי וינטר: אחרי שזה נגמר וגם קודם, ככה התייחסנו לזה.
מוטי וינטר: אבל היא מציבה לי, הנה, אתמול בבוקר, מגוש עציון, כשישבנו עם שאול גולדשטיין חודשיים לפני ההתנתקות והעלו בעיות, לא יכולנו להתייחס.
מוטי וינטר: אמרו שגוש עציון זה לא שייך.
מוטי וינטר: אתמול קיבלתי טלפון ממנהלת הלשכה שאומרת לי שיש בעיות עם ילדים מפה ועד הודעה חדשה.
מוטי וינטר: היא לא יודעת איך להתמודד עם זה.
מוטי וינטר: כל המערכת המקצועית שוברת את הראש.
מוטי וינטר: היא ביקשה ממני לעשות דיון איתי ועם נוספים וכולי.
מוטי וינטר: אני לא יודע מה הפתרונות אבל אני מבטיח לך, שאחת הבעיות הקשות שלנו היא שאם היא תציע משהו "משוגע", אני לא בטוח שיאפשרו לי ואני ארצה בכל מאודי ויכול להיות שאפילו יהיה לי כסף.
מוטי וינטר: אי אפשר להתמודד עם טראומה לאומית בדברים האלה.
רן כהן: הייתי 4 שנים חבר ועדת הכספים ואני מכיר את הכנסת כמו את כף ידי.
רן כהן: אם יש לך תקציב במשרד שלך, למה אתה לא יכול להוציא אותו?
רן כהן: כי החשב של האוצר לא נותן לך?
יצחק קדמן: כי היא צריכה להוציא את זה דרך רשות מקומית אז היא לא יכולה.
יצחק קדמן: הכסף קיים אבל יש מגבלות של בירוקרטיה - -
רן כהן: אבל מוטי יכול להעביר את זה דרך רשות מקומית.
יצחק קדמן: מוטי לא יכול להעביר כספים של משרד החינוך.
יצחק קדמן: עמירה יכולה להעביר רק דרך רשות מקומית.
יצחק קדמן: במקרה שאין רשות מקומית, אומרים לה שישירות לא יכולים להעביר.
רן כהן: עמירה, את נתקלת במצב שיש לך כסף ואת לא יכלה להעביר אותו?
עמירה חיים: רק דרך רשות מקומית.
עמירה חיים: בכל המלונות סגרנו דרך הרשויות המקומיות והעברנו גם לעיריית ירושלים כסף.
עמירה חיים: אני קניתי אישית כסאות.
רן כהן: אני רוצה לסכם את הנושא הזה: אני רוצה לנצל את התפקיד שלי כיושב ראש הוועדה הזאת וכחבר כנסת ואני מבקש מכם, כל מנהלי המחוזות והמנהלים על השירותים, כל עיכוב שאתם מרגישים שלא נותנים לכם להעביר תקציבים או להגמיש תקציבים, תעבירו את זה אלי.
רן כהן: אני מתחייב לפעול מול האוצר בעניין הזה, אל מול משרד ראש הממשלה ולהתיר את הסבך.
מוטי וינטר: אני לא אומר שאין תקציבים ושאין נהלים.
מוטי וינטר: אני אומר שבכדי להתייחס למצוקות שהחברות האלה אמרו, ואני לא יכול להתווכח אתן, יש לי קושי לשנות, להתמודד, לעשות משהו שיתאים להם, כולל לעבוד עם אנשים שלהם.
מוטי וינטר: למשל: חלק מהמתנדבים הנפלאים האלה שעבדו באו מגוש עציון וממקומות אחרים והיו צריכים לעזור להם ויש קשיים בדברים האלה.
מוטי וינטר: הגישה צריכה להיות אחרת.
מוטי וינטר: אם פורצת מלחמה, מישהו יעשה לך חשבון?
מוטי וינטר: צריך להתייחס לזה בדיוק אותו דבר.
רן כהן: לכן אני אומר שתגידו לי בבקשה על כל מכשול כזה, ואני מתחייב לפתור אותו.
רן כהן: אני אעשה הכל לפתור אותו.
רן כהן: אני רוצה לבקש ממר עמרם בן דוד, יושב ראש הוועדה לקידום מעמד הילד באשקלון לומר את הדברים.
עמרם בן דוד: רבותיי, אני חושב שיושבים פה מנהלי מחוזות, אבל אני נמצא בשטח.
עמרם בן דוד: מלון "המלך שאול" צמוד לבית שלי.
עמרם בן דוד: כל יום שישי אני נמצא שם, בערבים אני נמצא שם.
עמרם בן דוד: כל מה שנאמר פה זה לא כמו לחיות את המציאות שם.
עמרם בן דוד: החוסר ודאות - זה ההרס הכי גדול.
עמרם בן דוד: אנשים לא יודעים מה קורה אתם ועם הילדים.
עמרם בן דוד: לחיות במלון, זה יוצר את כל הבעיות שיכולות להיות.
עמרם בן דוד: יש ילדים שלא הולכים לבית ספר עם טראומה, יש כאלה שמאושפזים.
עמרם בן דוד: אין מספיק כוח אדם לטפל.
עמרם בן דוד: צריך לקבל החלטה שתהיה פה איזו פעולה נמרצת וגדולה, לא בממדים הרגילים.
עמרם בן דוד: צריך תוספת של עוד כמה תקנים.
עמרם בן דוד: צריכים להקדיש את כל כוח האדם.
עמרם בן דוד: הטיפול צריך להיות גם בשעות המלון וגם בבית הספר ולא להתנתק מהם.
עמרם בן דוד: הטראומה שהם עברו מתעוררת כל רגע ופה צריך טיפול מתמיד.
עמרם בן דוד: זה לא ילד רגיל שחי בבית רגיל ובא פעם בשבוע או בחודש לטיפול.
רן כהן: זה בדיוק מה שנאמר פה.
עמרם בן דוד: מדברים פה על עוד כמה תקנים?
עמרם בן דוד: הרשות המקומית באשקלון, אנחנו נותנים את כל מה שאפשר.
עמרם בן דוד: אני רוצה להדגים את זה: הם פנו אלי בשמחת תורה ואמרו: בא תעשה אתנו את שמחת תורה.
עמרם בן דוד: בית הכנסת שלי קרוב והבאתי את כל הציבור, עם ספרי התורה וישבנו אתם כל החג.
עמרם בן דוד: ראיתי איך כל האנשים האלה מכונסים ואתה לא יודע מה עובר עליהם, גם המבוגרים וגם הילדים.
עמרם בן דוד: הטיפול פה צריך להיות טיפול משותף כי ההורים חיים עם הילדים וזה משליך עליהם.
עמרם בן דוד: צריך לקבל החלטה להקצות את כל כוח האדם ושהטיפול יהיה ברצף ואולי זה יעצור את ההתדרדרות.
רפי סרי: שלושה דברים קצרים מאוד: אתה אמרת, רן, שבבעיה הזאת תפנו לזה ולזה ויש טלפונים פתוחים ומה שלא יסתדר תפנו אלי.
רפי סרי: משפחה, שיש לה מעל לראש בעיות, הרכוש סגור במכולה, פרנסה אין והילדים מתרסקים אל מול העיניים וכולי, לך תהפוך אותם להיות שתדלנים במסדרונות ממקום למקום, לפתוח צירים ולקבל תשובות בכל מה שקשור לזה.
רן כהן: רפי תאמין לי שאם יש בעיה לילדים שלי, אני מטפל בהם.
רן כהן: הם לא מפסיקים להיות ילדים שלי.
רפי סרי: היום יש הבנה ואנחנו עובדים מול כמה משרדי ממשלה.
רפי סרי: יש הבנה שהתקופה הנוכחית היא תקופה שבה קשה לצפות מהציבור של הגוש שיעשה את כל הפעולות מהסוג הזה ויש צורך של טיפול וגישור בין הצרכים והזעקה מהשטח לבין מה שהמדינה יכולה לעשות ולהביא.
רפי סרי: המטרה היא לנסות למשוך לתקופת ביניים את המערכות - -
רן כהן: אני רוצה לשאול אותך: אני מבין שגוש קטיף, קודם ההתנתקות, חי במצב שבו לכל אדם היה ישוב והיה ועד ישוב והיו מוסדות.
רן כהן: היתה כתובת.
רן כהן: האם הכתובות האלה התבטלו לגמרי?
קריאה: הם קרסו לחלוטין.
רפי סרי: היום, אנחנו מנסים ליצור מערכת זמנית כגשר, כתיווך כדי שהטראומה וההתרסקות של מערכת שלמה שטיפלה בציבור שלנו היום איננה ועם כל הכבוד למשרדים והם עושים עבודת קודש, הם בפער בין האוכלוסייה לבין מה שקורה.
רפי סרי: בעיקר בתחום של הילדים, נוער רווחה וכל מה קשור בזה, צריך להכיר בצורך בכזה גוף.
רפי סרי: אנחנו עכשיו בתחילת ההליך של הבנות של הדברים מהסוג הזה.
רפי סרי: לדוגמה: בתחום של הנוער, המדינה כמעט לא רלוונטית.
רפי סרי: כל מיני תהליכים שאנחנו מפעילים בתוך הנוער שלנו, כי הנוער נמצא במצב קשה מאוד.
רפי סרי: על חשבוננו משכנו את כל רכזי הנוער שעובדים שנים בגוש, שימשיכו לבוא ולעבוד.