GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יצחק קדמן: בסעיף 3 לא צריך לדבר על הקשיים, אלא על המידע ששימש בסיס להצעת החוק.
תמר גוז'נסקי: אני משתכנעת, שסעיף 2 הוא עניין שלא יתבצע, לכן סעיף קטן 1 יהיה המהות ויוזכר בו החיובי והשלילי, ו- 2 יהיה המידע והנתונים ששימשו לצורך פסקה 1 והקשיים שנתגלו.
שגית אפיק: 5.
שגית אפיק: (א) שר המשפטים ממונה על ביצוע חוק זה לעניין הצעות חוק מטעם הממשלה, והוא רשאי, באישור ועדת החוקה חוק ומשפט של הכנסת, להתקין תקנות לביצועו.
שגית אפיק: (ב) יושב ראש הכנסת מונה על ביצוע חוק זה לעניין הצעות חוק מטעם חברי הכנסת, והוא רשאי, באישור ועדת הכנסת, להתקין תקנות לביצועו.
שגית אפיק: תחילתו של חוק זה בתום 6 חודשים מיום פרסומו.
תמר גוז'נסקי: אני מודה לכולכם, ונקווה שיצא מזה משהו.
תמר גוז'נסקי: חשוב שאנחנו, בעבודתנו לקידום מעמד הילד בארץ, נלמד מהניסיון הבינלאומי, ונראה לאן הם מפנים את תשומת הלב.
תמר גוז'נסקי: מכל אלה נוכל אולי ליישם טוב יותר את האמנה הבינלאומית לזכויות הילד בתנאים שיש כאן בישראל.
תמר מורג: ב- 1990 התרחש ה- WORLD SUMMIT FOR CHILDREN, והתקבלו שם שני מסמכים.
תמר מורג: הוגדרו שם חמישה תחומים מרכזיים של פעילות למדינות, והוצבו 27 יעדים להגיע אליהם עד שנת 2000.
תמר מורג: בעצרת הציגו ששה השגים מרכזיים.
תמר מורג: היעד שהיה הורדה בשליש תמותת ילדים עד גיל חמש הושג על ידי 63 מדינות, ו- 100 מדינות הורידו את תמותת הילדים בעשרים אחוזים.
תמר מורג: היעד שהיה ירידה באחוזי האנאלפאביתים למבוגרים הושג בעלייה של יודעי קרוא וכתוב מ- 75% ל- 80%.
תמר מורג: טיפול במחסור ביוד הוא עוד יעד שהושג, ונראה לי שכל הבעיות הללו הן בעיות שאנחנו כמעט לעולם לא חיים אותן.
תמר מורג: הוצגו גם אתגרים שונים; 100 מליון ילדים נמצאים היום מחוץ למסגרת בית-ספרית, 150 מליון ילדים סובלים מתת-תזונה, ו- 150 מליון ילדים היום עובדים בעולם, כאשר 60 מליון מהם עובדים בעבודות שהם מגדירים כקשות ובלתי-נסבלות.
תמר מורג: ילדים חולי איידס היא הבעיה הגדולה ביותר, והעובדות הן שבכל יום 6,000 ילדים עד גיל 24 נדבקים, ושלושה מליון ילדים עד גיל 15 חולים.
תמר מורג: יש עוד נתונים על ילדים חולי איידס, וחשוב לראות את הפורפורציה העולמית של הנושא הזה.
תמר מורג: הוצג גם קמפיין בחסות יוניצ"ף, שנקרא SAY YES TO CHILSREN.
תמר מורג: הוא הגדיר עשר נקודות, ועובד בעיקר באמצעות האינטרנט.
תמר מורג: 94 מליון אנשים כבר "אמרו כן" באמצעות האינטרנט, ובמקומות שבהם אין מחשבים נעשות פעילויות שונות, כדי שגם הקולות שם יובאו בחשבון.
תמר מורג: נראה לי שהמטרה העיקרית שקמפיין הזה היא האחדות; יש הרבה פעילויות חברתיות סביב הקמפיין הזה, כדי ליצור אחדות עולמית סביב העניין הזה.
תמר מורג: לעצרת הילדים היו ארבעה אלמנטים.
תמר מורג: היתה עצרת ילדים של ממש, שהשתתפו בה ילדים רבים, היתה מליאה שבה נאמו השרים ושולחנות עגולים שבהם לקחו חלק ראשי המשלחות, היו דיונים מקצועיים, והיה גם גיבוש של מסמך הסיכום.
תמר מורג: בדיוני העצרת הועלו נושאים רבים, וכל אחד לקח משם משהו אחר.
תמר מורג: אני אציג כאן את העניינים שנגעו לי.
תמר מורג: מאוד התרשמתי משיתוף ילדים בגיבוש מדיניות, כתיבת חומרים שמיועדים לילדים והקמת מוסדות עצמאיים שקשורים לזכויות הילד.
תמר מורג: יש התפתחות עצומה בעניין שיתוף ילדים בהחלטות מדיניות בחקיקה.
תמר מורג: זה קורה במקומות שונים ורבים, ובא לידי ביטוי לא רק בחוקים שקשורים לילדים, אלא גם בחקיקות שיותר רחוקות מהם.
תמר מורג: יש שיתוף של ילדים בתכניות פעולה, בפורומים מונציפליים, שיתוף גדול של ילדים באמצעות האינטרנט וגם כתיבת חומרים לילדים.
תמר מורג: חייבים להבין שיש הרבה חשש, גם של ילדים וגם של מבוגרים, לשיתוף הזה, לא תמיד גם ברור מהי ההשפעה האמיתי שיש לאותם ילדים, ובדרך כלל השיתוף שלהם הוא חד פעמי ולא קבוע.
תמר מורג: כל אלה אינם הנושאים שעמדו במרכז הכנס, אבל הם חלק מהעניינים שאני לקחתי איתי.
תמר מורג: גם הנושא של הקמת מנגנונים עצמאיים להבטחת זכויות ילדים הוא נושא מעניין מאוד.
תמר מורג: יש פרויקט ביוניצ"ף לדרך הקמת המנגנונים האלה, וזה נראה מאוד נכון.
תמר מורג: עם כל ההרגשה של היכולת להניע תהליכים קדימה, והתחושה האישית שלי היא של החמצה.
תמר מורג: עדי תרחיב בהמשך על העניין הזה.
עדי שינמן: "פסגת הילד" היא ועידת המשך שהתכנסה בהמשך לועידה שהתכנסה ב- 1990.
עדי שינמן: היא הפגישה 71 ראשי מדינות, המון נציגים מכל רחבי העולם ומאות ילדים.
עדי שינמן: שר המשפטים עמד בראש המשלחת שלנו, שכוללת אנשים רבים שנמצאים כאן היום ותשעה ילדים.
תמר גוז'נסקי: היו ביניהם ערבים?
עדי שינמן: לא.
עדי שינמן: היו דיונים בעצרת הכללית של האו"ם, במקביל התנהלו פאנלים, שהשתתפו בהם ראשי מדינות, במקביל התרחשו גם פאנלים רחבים יותר.
עדי שינמן: במשך השנה וחצי שקדמו לועידה התקיימו שלוש ועדות-הכנה, ובסופו של דבר היתה הגעה לסיכומים.
עדי שינמן: אנחנו היינו בחששות פוליטיים, אבל לזה נגיע בהמשך.
עדי שינמן: לגבי מסמך הסיכום; אנחנו השתתפנו בדיונים לכל אורכם, ויכולנו לראות הבטים שונים של צדדים שונים לכמה ענינים.
עדי שינמן: דוגמה לכך היא עניין העונש מוות; בחלק מהמדינות הוא מותר, אך באירופה מתנגדים לחלוטין לקו הזה.
עדי שינמן: גם עניין ההפלות היה שנוי במחלוקת.
עדי שינמן: בכל מקרה, מסמך הסיכום מורכב משלושה חלקים.
עדי שינמן: הראשון הוא פוליטי יותר וכולל הצהרת כוונות של ראשי מדינות, החלק השלישי מדבר על תכניות פעולה, ולפניו יש סקירה היסטורית מאז הפסגה הקודמת של 1990.
עדי שינמן: ההתמקדות היא באיכות חינוך, בבריאות, בנושא ההתעללות ואלימות בילדים ובילדים חולי איידס.
עדי שינמן: החלק החשוב יותר לדעתי הוא תכנית הפעולה.
עדי שינמן: מבחינת המשא ומתן שלנו, אנחנו מזוהים עם העמדה של האיחוד הארופי, של הזכויות.
עדי שינמן: פעמים רבות תמכנו בסעיפים ספציפיים שמקדמים זכויות, אבל הרבה פעמים פשוט העדפנו לא להתבטא, כי הכל הרי פוליטי.
תמר גוז'נסקי: אני אהרהר בקול רם ואגיד, שאם אמנת האו"ם היתה אמורה להיות מאושררת היום, היא לא היתה מאושררת.
יצחק קדמן: התרומה של הילדים והנוער שהשתתפו היא לדעתי ההצלחה הגדולה של הועידה.
יצחק קדמן: ילדה מפרו, למשל, הכניסה את כולם להלם, כשביקשה לא לגונן על הילדים בפרו שצריכים לעבוד, ואמרה שאם הילדים בפרו לא יעבדו לא יהיה להם קיום.
יצחק קדמן: גם הילדים הישראלים שהשתתפו עשו עבודה נהדרת.
יצחק קדמן: הם נבחרו ברובם הגדול על ידי משרד החוץ, וחלקם היה בוגרי "כנס באר שבע".
יצחק קדמן: הם נתנו המון ראיונות לתקשורת הבינלאומית, וייצגו אותנו בצורה מאוד מכובדת.
יצחק קדמן: התקשורת הישראלית, אגב, כמעט לא התייחסה לעניין.
יצחק קדמן: ההשתלטות של האמריקאים והנסיון שלהם להכתיב היא בלתי נסבלת.
יצחק קדמן: דברים מסוימים הם לגביהם 'יהרג ובל יעבור', ושם הם אטומים לחלוטין בפני שאר הדעות.
יצחק קדמן: זה מאוד מאכזב.
יצחק קדמן: אני רוצה לסיים בנקודת אזהרה; ראינו שם לאילו מצבים ניתן להגיע כשמזניחים ילדים.
יצחק קדמן: בשבע השנים האחרונות אנחנו משקיעים פחות ופחות בילדים, וכדאי לשים לב לעניין.
בלהה נוי: הילדים היו מדהימים, ולדעתי עלו עלינו ביכולתם המילולית וביכולתם האותנטית.
בלהה נוי: הם היו מאוד מסורים, ומיצו את עצמם בפעילויות שונות.
בלהה נוי: ההכנה של משרד החוץ היתה מצוינת, ונמשכה יומיים שלמים.
בלהה נוי: אני אמביוולנטית, משום שאני חשה שלא שיתפו אותנו בבחירת הילדים שנבחרו; למרות שהם מצויינים, לקחו אותם "מן המוכן".
בלהה נוי: הם לא ילדים "מהשטח" ולא מייצגים את אוכלוסיית הילדים, אלא הם פשוט מאוד מנוסים בועידות.
בלהה נוי: אבל התוצאה, כמו שאמרתי, היתה טובה.
בלהה נוי: אנשי ה- N.G.O הכינו חומרים מרשימים מאוד, ולפעמים אפילו חשתי תחושת בזבוז, בגלל כל היופי שדרכו הדברים הוצגו.
בלהה נוי: שמעתי ילדה קנדית שהאשימה אותנו בדיונים פוליטיים, והתלוננה שכולנו לא מחוברים למציאות, וצריכים לרדת לשטח כדי להבין את הדברים החשובים באמת לילדים.
בלהה נוי: היו כל הזמן קריאות כאלה, וזה היה מאוד מרגש.
פיליפ וירמן: עד 2003 הממשלה צריכה לפעול, ולשלוח את החומרים כפי שתוכנן.
פיליפ וירמן: כדאי לארגן ולהכין את הדברים בצורה מסודרת.
רינה יצחקי: האווירה באו"ם היתה מקסימה.
רינה יצחקי: בלובי היו איורים מקסימים של ילדים, וראו שהאו"ם התגייס לגמרי לטובת הילדים.
רינה יצחקי: הסתובבו שם ילדים בתלבושת הלאומית שלהם, והכל נראה מאוד חגיגי ומרשים.
רינה יצחקי: לעומת זאת, במליאה שמעתי די מהר המון קלישאות, ונציגי מדינות רבות נטו לעשות אידאליזציה.
רינה יצחקי: לאורך כל הועידה הרגשתי אווירה מאוד חיובית, גם מבחינה פוליטית.
רינה יצחקי: מעולם אף אחד לא קם ויצא מהאולם כשמישהו מאיתנו דיבר, למשל.
רינה יצחקי: מאוד הרשים אותי, שילדים יכולים היו להיפגש עם ראשי מדינות ולהגיד להם את אשר על ליבם.
רינה יצחקי: גם הייצוג היה לקוי, ולא היה שום הסבר על הפעילות של ישראל.
רינה יצחקי: הרי אנחנו מצטיינים בחינוך מיוחד לגיל הרך, אך הדברים לא הוצגו.
יעל רז: אנחנו הגענו לכנס במקרה, דרך האינטרנט, ופנינו למשרד החוץ מתוך רצון להציג פעילות שמתקיימת בארץ.
יעל רז: הצלחנו ליצור קשרים יפים מאוד עם ארגונים דומים לשלנו ברחבי העולם.
יעל רז: במסגרת הועידה הקמנו ארוע צד, ושם הצגנו פעילויות ותערוכות שונות, כדי ליצור חשיפה לפעילויות שמתרחשות גם בימים אלה.
יעל רז: אנשים מאוד התרשמו מזה, וכך נוצרו קשרים רבים.
יונה אמיתי: מי שלא היה מעורב בהתליך ההכנה לא היה יכול להשפיע שם.
יונה אמיתי: מתוך 27 מטרות שאני מעיין בהן במסמך שבידי, 24 הן בתחום הבריאות, כלומר נושא הבריאות הוא עיקרי כאן.
יונה אמיתי: לו משרד הבריאות היה מקבל מידע על העניין הזה בזמן, הוא היה מצליח להציג שם דברים נפלאים, וחבל שזה לא קרה.
יונה אמיתי: יש לנו תחמושת בלתי רגילה שיכולנו להציג.
רות זך: אנחנו הפנינו פניות בינואר 2001, ולו היתה מתקיימת הועידה אז, לא היה בה כל נציג ממשרדי הבריאות, החינוך והעבודה והרווחה.
רות זך: משרדי הבריאות והחינוך החליטו לשלוח נציג לאחר שהתקיימו הועידות.
פיליפ וירמן: חבל שיושב ראש הוועדה פה לא היה במשלחת.
רות זך: אגב, כבר בינואר פנינו למשרדי ראש הממשלה, אך אף אחד מהם לא הציג N.G.O.
יהודית קרפ: תיסכל לראות את ההתעקשות של ארצות הברית על העקרונות שלה.
יהודית קרפ: כולם היו רוצים לראות את מסמך הסיכום באופן שונה.
יהודית קרפ: לעומת זאת, הפן החיובי היה ההשתתפות של הילדים, שהיו נפלאים.
יהודית קרפ: זאת היתה פשוט הצלחה.
יהודית קרפ: ילדים נחשבו לשותפים מלאים בכנס הזה, וזה ילווה, לדעתי, גם את הכנסים הבאים.
יהודית קרפ: ישיבת ההכנה של הוועדה נערכת כדי לקבל תרומה.
יהודית קרפ: היו בערך 20 אנשים, נציגי N.G.O.
יהודית קרפ: רובם היו פלשתינים, חלקם תושבי מזרח ירושלים.
יהודית קרפ: הרגשתי שישראל לא הייתה קיימת אלא כהשתקפות של הבעיה הפלשתינאית וכשהתקפות של המגזר הערבי.
יהודית קרפ: חברי הוועדה לא קוראים את הדו"ח של מדינת ישראל אלא את הדוחות האלטרנטיבים, ולכן נקודת המוצא שלהם, היא שישראל חייבת לדווח על כל הפרטים שקשורים לבעיה הפלשתינאית.
יהודית קרפ: בגלל המיקוד הזה נראה לי, שישראל צריכה לעשות כל שביכולתה כדי להאיר את הפעולות הטובות שנעשות במדינת ישראל.
יהודית קרפ: צריך להשכיל לשלוח משלחת שתייצג את הממשלה באופן הנכון והטוב ביותר.
תמר גוז'נסקי: הנושא שהעלינו פה היום חשוב מאוד.
תמר גוז'נסקי: כחלק מהעולם, גם אנחנו נמצאים במרכז ההתנגשות של הגישה הפטרנליסטית עם זו שדוגלת בהתייחסות רחמנית יותר לילדים.
תמר גוז'נסקי: מהנקודות שהעליתם אני מתחזקת בדעתי שיש להוסיף יותר זכויות.
תמר גוז'נסקי: אני מודה שהתקשורת לא משתפת פעולה בעניין הזה, אך זה נחוץ.
תמר גוז'נסקי: אנשים רבים לא מבינים את המשמעות של חוקים לילדים, ודוגמה לכך היא חוק זכויות ילדים.
תמר גוז'נסקי: אנשים אומרים, שכל בעיות המשמעת בבתי הספר נובעות מחוק זכויות ילדים, ושהם מתפרעים כי יש להם זכויות.
תמר גוז'נסקי: צריך להבין את העקרון שעומד אחרי העניין הזה.
תמר גוז'נסקי: בכנסת כנראה אין הפנמה שזכויות ילדים דורשות ועדה, ולכן הוועדה הזאת כנראה תתבטל.
תמר גוז'נסקי: את האמירה הכללית שעלתה בישיבה הזאת צריך לתרגם לאמירה קונקרטית, ואני מבקשת מכם לפנות אל יושב ראש הכנסת, אם אתם רוצים לתרום בנושא הזה ולמנוע את ביטול הוועדה למעמד הילד.
יהודית קרפ: אני יודעת שיש הרבה ארגונים של ילדים ותלמידים, ואני חושבת שכדאי לעשות ריכוז שלהם, ובכך להעניק להם כוח גדול יותר.
יהודית קרפ: פעולה כזאת יכולה לתרום הרבה, ואפילו להביא ליתר-מודעות של מבוגרים לעניין ההתארגנויות של הילדים.
תמר גוז'נסקי: תודה לכולכם, אנחנו נמשיך לעסוק בנושא.
תמר גוז'נסקי: על סדר היום: הטיפול בילדים הסובלים מחרדה, דיכאון והפרעות התנהגותיות בשל המצב הביטחוני.
תמר גוז'נסקי: לפני כשנתיים קיימנו דיון על מצבם של הילדים באזורי עימות, וקיימנו אז דיונים גם עם נציגים, כולל אנשי חינוך וגם בני נוער מההתנחלויות, על רקע מה שמכונה "אירועי אוקטובר 2000".
תמר גוז'נסקי: כבר אז, לפני שנתיים או שנה וחצי, הבחנו שאנחנו מתמודדים עם בעיה מאוד קשה.
תמר גוז'נסקי: היתה זעקה על כך שהרשויות וכל אלה שאמורים לסייע לילדים, לא מסוגלים לתת תשובה לילדים שסובלים מהפרעות רבות.
תמר גוז'נסקי: בינתיים, לדאבוננו ולכאבנו, המצב החריף, וזו הזדמנות בשבילנו לדון בנושא, בעקבות המחקר שהכינה תמר לביא מהחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל-אביב, שיושבת אתנו.
תמר גוז'נסקי: המחקר מביא נתונים, ואחר כך, כמובן, נוכל להתווכח על הנתונים ועל מה שהם אומרים.
תמר גוז'נסקי: היא העלתה את הנושא בצורה רצינית על סדר-היום.
תמר גוז'נסקי: אנחנו יכולים לדבר על היבטים שונים של סבל של ילדים, בין היתר בגלל הגזרות הכלכליות וכן הלאה, אבל ההיבטים של הנזק הנפשי הם רציניים יותר והם עמוקים אולי יותר משאלות קיומיות אחרות.
תמר גוז'נסקי: אנחנו עדיין אולי לא מבינים שנתמודד, בקרב שני העמים, עם דור שלם, או דורות, של ילדים שיסחבו אתם את כל הסבל הזה ואת כל ההשלכות לעתיד, וזה ישליך על מעמדם האישי, אבל גם על מה שהם יקרינו לחברה כולה.
תמר גוז'נסקי: לכן, חשוב שנעלה את הנושא ונציג, גם בפני הגורמים השונים, את האתגר להתמודד עם הנושאים החשובים האלה.
תמר גוז'נסקי: אני מציעה שנשמע את תמר לביא, שתציג בפנינו את עיקרי המחקר, ואחרי זה נוכל להמשיך ולקיים דיון.
תמר גוז'נסקי: תמר לביא, בבקשה.
תמר לביא: המחקר הוא חלק מעבודת הדוקטורט שלי, שנעשה בהנחיית פרופ' זהבה סולומון ופרופ' נחמיה פרידלנד מאוניברסיטת תל-אביב, ונתמך על-ידי מרכז אדלר באוניברסיטת תל-אביב.
תמר לביא: המטרה העיקרית של המחקר הזה היתה להעריך את החשיפה, שאותה חווים ילדים, באזורי סיכון בארץ וברשות הפלסטינית, ולבחון את ההשפעה שיש לחשיפה הזאת על ההסתגלות הנפשית של הילדים.
תמר לביא: המחקר כלל כ-1,300 ילדים ממספר קבוצות, בגילאים 13-15.
תמר לביא: נכנסנו בעיקר לבתי-הספר.
תמר לביא: הקבוצות שנכללו במחקר הזה הן בעיקר מאזורי סיכון גבוה.
תמר לביא: יש שתי קבוצות מירושלים, קבוצה אחת ממרכז ירושלים, קבוצה אחת משכונת גילה; שתי קבוצות של ילדים מיישובים מעבר לקו הירוק, בגוש קטיף שברצועת עזה, ומאפרת בגוש עציון; יש שתי קבוצות של ילדים פלסטינים: קבוצה אחת של ערבים אזרחי ישראל, הרואים את עצמם פלסטינים אזרחי ישראל, מעראבה, תמרה וסח'נין, שאליהם נכנסנו כשנה לאחר החשיפה של הילדים לאירועי אוקטובר, להפגנות האלימות באוקטובר 2000; ויש לנו קבוצה של ילדים פלסטינים שחיים ברשות, ברמאללה, בבית-לחם ובמספר כפרים במחנות פליטים באזור, כמו בית-ג'אלה, בית סחור, שאנחנו שומעים עליהם כל הזמן, קלנדייה, ג'ילזון וכיוצא בזה.
תמר לביא: המחקר נערך בשנה שעברה, כלומר, הנתונים נאספו בשנה שעברה.
תמר לביא: בתקופה של השנה הזאת, החשיפה של הילדים, ללא ספק השתנתה.
תמר לביא: התחלנו עכשיו במחקר המשך, והיינו כבר בגוש-קטיף.
תמר לביא: הסבירות הגבוהה היא שהמספרים שאני אציג פה השתנו, משום שבוודאי יש קשר בין החשיפה לבין הסימפטומים הנפשיים שילדים מציגים.
תמר לביא: אני רוצה להדגיש שיש פה מספר קבוצות, יש פה גם קבוצות של ישראלים וגם קבוצות של פלסטינים.
תמר לביא: המחקר הוא לא מחקר השוואתי, ודאי שלא בהקשר הבין-תרבותי.
תמר לביא: אין לזה הגיון סטטיסטי, קודם כול, משום שיש יותר מדי משתנים שמתערבים, ואני לא אדע למה לייחס את השונות, האם להבדל התרבותי, האם להבדל בחשיפה, להבדלים ברמות סוציו-אקונומיות וכיוצא בזה.
תמר לביא: דבר שני, כשערכתי את המחקר, הדגש שלי היה על ילדים, והסבל או המצוקה שהם מדווחים עליהם.
תמר לביא: אני לא רואה שום הגיון בהשוואה בין סבל ומצוקה של ילדים.
תמר לביא: כמו שאמרתי, המחקר מתרכז בילדים בני 13 עד 15.
תמר לביא: אלה ילדים שנולדו באזור השנה 1987, שהיא כידוע השנה שבה פרצה האינתיפאדה הראשונה, ומשום כך בחלק מהקבוצות, החשיפה של הילדים היא מה שאנחנו קוראים "Life time exposure", חשיפה משך כל החיים.
תמר לביא: מובן שמספטמבר 2000, פרוץ אינתיפאדת אל-אקצה, המצב החמיר והוסיף עוד כמה קבוצות של ילדים למצבים של חשיפה גבוהה.
תמר לביא: משום שאנחנו יודעים שיש מספר גורמים בחשיפה, כלומר, משך החשיפה, עוצמת החשיפה, המרחק מהאירוע של מי שנחשף, שיש להם השפעה או שיכולים לנבא סימפטומטולוגיה נפשית, העניין הראשון במחקר היה, להעריך בצורה מדויקת את החשיפה של ילדים.
תמר לביא: ילדים קיבלו שאלון, ובשאלון הזה ציינו מספר אירועים שמאפיינים את האינתיפאדה באותו אזור.
תמר לביא: ילדים נתבקשו לציין אם הם חוו את האירוע או לא.
תמר לביא: פה יכולנו לקבל מידע לגבי סוג החשיפה של הילדים ומספר האירועים שאליהם הילדים נחשפו.
תמר לביא: יש פה גרף, במצגת, שמתאר את החשיפה בשתי הקבוצות הפלסטיניות, כאשר לא היו הפתעות בנוגע לאירועים השכיחים.
תמר לביא: הילדים הפלסטינים בארץ דיווחו, בשכיחות גבוהה, על מצב שבו הם מכירים מישהו שנפצע - כ-64%; היו עדים לירי על אדם אחר - כ-60%; או שהם מכירים מישהו שמת - כ-57%.
תמר לביא: ילדים ברשות הפלסטינית דיווחו בשכיחות גבוהה מאוד על שאיפת גז מדמיע – 74%, כמעט 75%; 71% דיווחו על כך שהם מכירים מישהו שנפצע.
תמר לביא: מה שהיה מעניין לראות בשתי הקבוצות האלה, שמלבד כמה אירועים שכיחים, כמו גז מדמיע בעיקר וסגר, כמובן, אופי החשיפה של שתי הקבוצות האלה זהה, למרות שהמיקום שלהן שונה.
תמר לביא: הגרף הזה הפתיע אותנו, ציפינו לשני גרפים שונים לגמרי.
תמר לביא: השוני העיקרי פה הוא, כמובן, בשכיחות, כאשר הפלסטינים תושבי הרשות, דבר שלא מפתיע, מדווחים על שכיחויות גבוהות יותר.
תמר לביא: במרכז ירושלים האירועים השכיחים, בין 30% ל-20%, שדווחו על-ידי הילדים, הם: דאגתי למישהו קרוב ולא ידעתי מה קורה לו.
תמר לביא: הילדים דיווחו על האירוע הזה יותר כמעורר חרדה מאשר נוכחות באזור של פיגוע.
תמר לביא: עוד אירועים שכיחים בירושלים הם: מכיר מישהו שנהרג, מכיר מישהו שנפצע.
תמר לביא: בגילה אירועים שכיחים, שכ-30% מהילדים חוו, הם: ירי על השכונה, או "נאלצתי להסתתר בבית בגלל יריות", ודאגה למישהו קרוב.
תמר לביא: בשני המקומות האלה נתנו לילדים גם אפשרות לציין נחשפתי בטלוויזיה למראות קשים, כמו מישהו מת או מישהו פצוע, שזה ידוע מהספרות כאירוע סטרסוגני, ובשתי הקבוצות 80% מהילדים ומעלה דיווחו שהם נחשפו לאירוע כזה.
תמר לביא: באפרת – 90% מהילדים מדווחים על כך שהם מכירים מישהו שזרקו אבנים על המכונית שלו.
תמר לביא: 90% מדווחים שהם חוו חדירה ליישוב.
תמר לביא: 80%-85% מדווחים על כך שהם נאלצו להפסיק פעילות שגרתית עקב המצב, או שהם מכירים מישהו שנהרג.
תמר לביא: בקטיף – 90% מכירים מישהו שנהרג.
תמר לביא: 80% השתתפו בהפגנה.
תמר לביא: 90% מכירים מישהו שנפצע.
תמר לביא: מה שמעניין לראות בשתי הקבוצות האלה זה, שכאשר נחשפים, החשיפה היא ברמה של שכיחות עד 90%, אולי בהבדל מהקבוצות של ירושלים, ששם החשיפה היא 30%, ופה אופי היישוב מתערב – כשקורה משהו למישהו כולם מכירים אותו.
תמר לביא: זאת אומרת, שאם ילד ביישובים כאלה יכול ליהנות מרמה גבוהה של תמיכה חברתית, מחד, מאידך, יש פה בעיה מבחינת מעגלי החשיפה, שהם מאוד גדולים.
תמר לביא: עוד בדקנו את ממוצע מספר האירועים שאליהם נחשפו הילדים.
תמר לביא: אנחנו רואים שהחשיפה הגבוהה היא בהתנחלויות.
תמר לביא: הטווח של החשיפה בגוש קטיף הוא מאירוע אחד, שדיווח עליו ילד אחד, ועד 25 אירועים, שזה בעצם כמעט קרוב למקסימום, מתוך 27 אירועים.
תמר לביא: הממוצע פה הוא מעל 11, באפרת זה מעל שמונה אירועים, ובירושלים כשלושה אירועים.
תמר לביא: ממוצע מספר האירועים בקבוצות הפלסטיניות הוא עשרה ושבעה, כאשר בכל הקבוצות ראינו שבנים, וגם זה לא מפתיע, חשופים בצורה מובהקת ליותר אירועים מאשר בנות.
תמר לביא: כמו שאמרתי, גם בספרות וגם במחקר הזה, מצאנו קשר בין עוצמת החשיפה ומספר האירועים שאליהם נחשף ילד, לעוצמה של הסימפטומים שילדים מדווחים עליהם.
תמר לביא: כלומר, ככל שנחשפים יותר, עוצמת הסימפטומים גוברת.
תמר לביא: למידע לגבי הצטברות של אירועים יש משמעות מאוד חשובה, בעיקר באזורים של קונפליקט מתמשך.
תמר לביא: אחד הגורמים הכי טובים לניבוי הופעה של טראומה נפשית הוא חשיפה קודמת.
תמר לביא: חשיפה שנייה יכולה לגרום להתפרצות של סימפטומים, גם אצל מי שנחשף פעם ראשונה והצליח להתגבר או להסתגל, היא יכולה להגביר סימפטומים שקיימים ברמות נמוכות, או לגרום להתפרצות של סימפטומים שכבר החלמנו מהם אחרי חשיפה ראשונה.
תמר לביא: זאת אומרת, שילדים שנחשפו פעם אחת נמצאים בקבוצת סיכון גבוהה יותר.
תמר לביא: הנתונים של המחקר הזה מלמדים, לצערנו, שרוב הילדים חשופים ליותר מאירוע אחד, וזה יכול להסביר קצת מהשכיחויות הגבוהות שמצאנו כאשר בדקנו סימפטומים של לחץ נפשי.
תמר לביא: בדקנו סימפטומים שקשורים לתסמונת הפוסט-טראומתית.
תמר לביא: התסמונת הזאת היא תסמונת מאובחנת, היא הופיעה לראשונה כתסמונת מאובחנת בתחילת שנות ה-80.
תמר לביא: היא משתייכת לקבוצת הפרעות החרדה, והיא מאופיינת בשלוש קטגוריות עיקריות של סימפטומים.
תמר לביא: קבוצה אחת קשורה לחוויה חוזרת של האירוע, כששוב ושוב ושוב נזכרים באירוע, יש זכרונות, מראות, קולות, שחודרים אל התודעה בצורה לא רצונית.
תמר לביא: זה יכול לקרות בזמני עירות, בצורה של פלשבקים, זה יכול לקרות בזמני שינה, בצורה של חלומות, בעיקר סיוטי לילה.
תמר לביא: אצל ילדים נראה הרבה פעמים משחק, שחוזר ומשחזר אספקטים מסוימים של האירוע, זה משחק שאין ממנו שום הנאה, ולפעמים, בצורה תת-מודעת, הילדים חוזרים על האירוע.
תמר לביא: הקבוצה השנייה של הסימפטומים היא קבוצה שבאה כתגובה לקבוצת הסימפטומים הראשונה.
תמר לביא: כיוון שההיזכרות באירוע מכאיבה מאוד, היא מעוררת חרדה גבוהה מאוד והיא לא נעימה.
תמר לביא: הקבוצה השנייה עסוקה בהימנעות מהזיכרון.
תמר לביא: ההימנעות היא על-ידי התנתקות.
תמר לביא: במקרים קיצוניים, פשוט הסתגרות בבית, לא רוצים לצאת, לא לראות את המקומות, לא לראות את האנשים, לא לשמוע את הקולות שיזכירו את האירוע.
תמר לביא: ההתנתקות יכולה להיעשות גם על-ידי קהות חושים, כלומר, ניסיון למנוע את הרגשות שקשורים לאירוע, את החרדות שקשורים לאירוע.
תמר לביא: במקרים קיצוניים תהיה גם קהות חושים פיזית נוסף על קהות החושים הרגשית.
תמר לביא: קבוצת הסימפטומים האחרונה קשורה לחרדה הגבוהה מאוד שמתעוררת עם התסמונת ולאחר החשיפה לאירוע הטראומתי.
תמר לביא: אלה סימפטומים של עוררות יתר.
תמר לביא: פה אדם מרגיש תחושה של חירום מתמיד, הוא כל הזמן דרוך.
תמר לביא: ילדים מדווחים שאם מתפוצץ בלון במסיבה הם קופצים, מתחילים להזיע, קצב הלב גובר, תגובות מעבר לקפיצה שכבר כולנו במדינה סיגלנו לעצמנו.
תמר לביא: הדריכות באה לידי ביטוי גם בקשיים מאוד גדולים בריכוז, בהפרעות שינה.
תמר לביא: אצל ילדים זה מייד יבוא לידי ביטוי בירידה בתפקוד שלהם בבית-הספר.
תמר לביא: התסמונת כמעט זהה אצל מבוגרים ואצל ילדים, כאשר יש שינויים קלים בהתאם להישגים ההתפתחותיים בכל שלב.
תמר לביא: בקרב מתבגרים התסמונת, פחות או יותר, מתחילה להידמות לזו שבקרב מבוגרים, כאשר כדאי לציין מקום מיוחד עבור מתבגרים.
תמר לביא: יש להם היכולת הקוגניטיבית להבין את השלכות האירוע, וזה יכול להיות מאוד מאוד מפחיד אם אני מבין שהאירוע יכול לגרום למוות, לי או לאדם קרוב לי, או שהוא מפר את שגרת יומי.
תמר לביא: מאידך, המתבגרים עדיין חסרים את טווח האפשרויות להתמודדות שיש לנו כמבוגרים, ולכן יכול להיות שהם נמצאים במקום שהוא קצת יותר פגיע ממבוגרים או מילדי בית-הספר.
תמר לביא: סימפטומים שנראה אצל מבוגרים הם בעיקר שחזור של האספקטים.
תמר לביא: אם דיברנו על הקבוצה שמשחזרת את האירוע, המתבגרים ישחזרו את האספקטים של הפחד ושל הסכנה.
תמר לביא: הם יעשו את זה על-ידי התנהגויות של הרס עצמי, שימוש בסמים.
תמר לביא: במקרים קיצוניים, עד כדי פגיעה עצמית וניסיונות אובדניים, תהיה התנהגות מינית בוטה, כעס גדול, ששכחתי לציין קודם, והתנהגות מרדנית.
תמר לביא: מה מצאנו?
תמר לביא: בדקנו את התסמונת בעזרת שאלונים לדיווח עצמי.
תמר לביא: ופה חשוב מאוד להבחין בין שאלון לבין ראיון פסיכיאטרי.
תמר לביא: השאלון שהעברנו מולא על-ידי הילדים, זו לא הערכה רפואית, בשום אופן לא, השאלון ציין מספר סימפטומים שקשורים לתסמונת.
תמר לביא: ילדים נתבקשו לציין אם הם חוו, או אם הם חווים, את הסימפטומים, ובאיזו רמה.
תמר לביא: השאלון הזה איפשר לנו לעשות שני דברים.
תמר לביא: קודם כול, להעריך איזה מהילדים עונים לקריטריונים המלאים לשם הבחנה, אבל, שוב, על-פי שאלון, זה לא ראיון רפואי.
תמר לביא: דבר שני שהשאלון הזה איפשר לנו לעשות זה, לבדוק את עוצמת הסימפטומים, כפי שהילדים חווים אותם.
תמר לביא: מה מצאנו פה?
תמר לביא: לגבי הפלסטינים ברשות, מצאנו ש-70% מהילדים עונים לקריטריונים המלאים לשם הבחנה.
תמר לביא: השכיחות הזאת היא מאוד גבוהה, היא לא שכיחה, גם לא באזורי לחימה, אבל אנחנו יודעים, ממחקרים באזורי לחימה, מעניין אולי שזה דווקא באזור המזרח-התיכון, שכן נמצאה שכיחות כזאת, בלבנון ובכווית בשנים האחרונות.
תמר לביא: בקרב הפלסטינים אזרחי ישראל, נמצא שחצי מהאוכלוסייה שנבדקה, כ-50%, ענו לקריטריונים הדרושים לשם הבחנה.
תמר לביא: הקבוצה הזאת הראתה פגיעות מאוד גדולה.
תמר לביא: זה מעניין, בעיקר אם מביאים בחשבון את רמת החשיפה שהם דיווחו עליה, וזאת קבוצה שאנחנו בהחלט שמים לב אליה, גם מבחינה מחקרית.
תמר לביא: גם אירועי אוקטובר וגם החיים לאחר מכן, כפלסטיני אזרח ישראל, הם מאוד קשים.
תמר לביא: הילדים האלה חווים פגיעות גם ברמה האישית וגם ברמה הקבוצתית, וזה בא לידי ביטוי בסימפטומים.
תמר לביא: כאשר בדקנו את רמות הסימפטומים, שאותם חילקנו לחמש רמות, מרמה שהיא בסימן שאלה, כאשר לא ברור אם זה סימפטום או לא, ולא ברור אם צריך להתייחס לזה או לא, דרך רמה קלה, דרך בינונית, חמורה וחמורה ביותר.
תמר לביא: מצאנו ש-65% ברשות מדווחים על סימפטומים ברמות שהן בינוניות עד חמורות ביותר, שאלה הרמות שכדאי להתייחס אליהן, וכמעט 50% מאזרחי ישראל מדווחים על רמות כאלה.
תמר לביא: בקבוצות היהודיות.
תמר לביא: בירושלים, מצאנו שכיחות של כ-15% מהילדים שמדווחים על קיומם של הקריטריונים לשם הבחנה, ומעל ל-10% מהילדים האלה מדווחים על רמות סימפטומים בינוניות עד חמורות ביותר.
תמר לביא: באפרת ובגוש קטיף, כמעט 30% מהילדים מדווחים על סימפטומים ברמה כזאת שאפשר לתת להם את ההבחנה, ושליש מהילדים באפרת מדווחים על סימפטומים ברמות בינוניות עד חמורות, וקצת מעל 20% בגוש קטיף.
תמר לביא: פה מעניין לראות, שדווקא בקבוצה שהחשיפה שלה היתה הגבוהה ביותר, והיינו מצפים ששם תהיה השכיחות הגבוהה ביותר של העוצמות הגבוהות של הסימפטומים, זה לא כך.
תמר לביא: זה לא נמדד במדויק, כרגע אנחנו עורכים מחקר שבודק גם את זה, אבל כנראה שהילדים האלה מקבלים מידה מסוימת של הגנה מהאמונה הדתית שלהם ומהמחויבות האידיאולוגית החזקה שיש להם.
תמר לביא: אנחנו יודעים שאדם שנחשף לטראומה, אחת ההתמודדויות הכי קשות שלו היא עם השרירותיות של הטראומה.
תמר לביא: אנשים עסוקים בשאלה כמו, למה זה קרה לי.
תמר לביא: השרירותיות היא אחד הדברים הקשים ביותר בהתמודדות.
תמר לביא: כאשר יש אמונה דתית חזקה או כאשר יש מחויבות אידיאולוגית חזקה, אלה יכולים לספק מסגרת מסוימת של משמעות לאירוע.
תמר לביא: אני רוצה להזכיר כמה דברים שחשוב לדעת לגבי הממצאים, לפני שנעבור לסימפטומים.
תמר לביא: קודם כול, הממצאים האלה לא כוללים מדדים של תפקוד.
תמר לביא: טווח ההשפעות של ההפרעה הוא מאוד רחב.
תמר לביא: אצל הילדים, למשל, היא יכולה להפריע לתפקוד האקדמי, מה שאנחנו קוראים בית-ספר, לתפקוד בקשרים הבין-אישיים, עם חברים, עם מבוגרים.
תמר לביא: טווח ההשפעות מאוד רחב, אנחנו לא בדקנו פה מדדים של תפקוד, אלא בדקנו מדדים שמלמדים על סבל ועל מצוקה.
תמר לביא: יש פה פגיעה מסוימת באיכות החיים.
תמר לביא: גם אם הילדים עדיין מתפקדים, בוודאי יותר קשה לילד, שלא מצליח לישון ולא מצליח להתרכז בבית-ספר, בהשוואה לילד שהוא ילד בריא, שלא מתקשה לישון ולא מתקשה להתרכז.