GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דוד אלישע: היום מדברים על 15 לאחד.
דוד אלישע: כלומר, יש קפיצה מאוד משמעותית.
דוד אלישע: אצלנו כבר מדברים על ההיערכות לאפשרות של מלחמה רבתי, ששם הצפי הוא למספרים הרבה יותר גדולים, וכמובן, המספרים גם יכולים לעלות אם האירועים האלה ימשיכו.
דוד אלישע: יש גם הערכה אחרת, שמבין אותם אנשים שמפתחים תגובת דחק, כ-5% יפתחו תגובה כרונית, ואת הנתונים האלה צריך לקחת כנתונים מאוד טנטטיביים, דבר ראשון, מכיוון שהנתונים האלה לא נבדקו בדיוק ביחס לילדים ונוער, ודבר שני, מכיוון שאנחנו מדברים על בעיה מצטברת, ולכן קשה לעשות את ההבחנות האלה.
דוד אלישע: אלה הפרופורציות שאנחנו מתייחסים אליהם.
דוד אלישע: חלק מההיערכות הארצית היא, שבכל אירוע, באזור האירוע, ליד בתי-החולים, מוקם אתר דחק.
דוד אלישע: מפרידים את אלה שסובלים מהפרעת דחק, ויש צוותים מיוחד שבונים, מקרב אנשי בריאות הנפש באזור, ממרפאות לבריאות הנפש, והצוותים האלה כוללים לפחות פסיכיאטר, פסיכולוג ועובד סוציאלי מתחום של ילדים ונוער, שאני קורא להם קטינים.
דוד אלישע: תרגלנו את זה כבר.
דוד אלישע: הזכרתי גם את רכזי החירום שנפגשים היום.
דוד אלישע: הושלם קורס לפני כחודש - חודשיים לרכזי חירום מקרב כל עובדי המרפאות, שהם בפריסה ארצית, ו-30 איש סיימו את הקורס.
דוד אלישע: אנחנו מתכוננים לעשות עוד קורס מיוחד כזה, וחלק מהמשתתפים הם אנשים מתחום ילדים ונוער.
דוד אלישע: התפקיד שלהם, לתאם ולהיות מומחים בתחום הטיפול, להדריך וכן הלאה.
דוד אלישע: אנחנו מנסים לפתח טכנולוגיה להתמודדות בטיפול בילדים ונוער.
דוד אלישע: ברמה של הטיפול המיידי יש הנושא של הפניית הורים ונוער לער"ן ושירותי בריאות הנפש, שנתנו סדרה של הנחיות, ימי-עיון והדרכות לצוות של ער"ן, והם אמורים להנחות את ההורים איך לדבר אל הילדים, איך לתת להם תמיכה, בעיקר להדגיש את העובדה שהתגובות הן נורמטיביות, להדגיש את הנושא של חוסן וכן הלאה.
דוד אלישע: בלה בן-גרשום וצוותים אחרים פיתחו דפי מידע שכוללים גם התייחסות לילדים ונוער, ודפי המידע האלה יימסרו לאנשים שמגיעים לאתרי הדחק, ויימסרו גם לרופא משפחה ולרופאים מומחים בתחום טיפול בילדים ונוער, ויש כאן דוגמאות.
דוד אלישע: אני, אישית, הייתי מעורב בשנתיים האחרונות בניסיון לאייש משרות שהקצינו לאזורי השומרון ולגוש קטיף, לחברון ולקרית-ארבע.
דוד אלישע: בחלק מהמקומות הצלחנו, בחלק מהמקומות לא הצלחנו.
דוד אלישע: בחברון ובקרית-ארבע יש לנו אנשים מיוחדים לטיפול בילדים ונוער, שהתפקיד שלהם, באופן מיוחד, הוא גם לטפל בנושא של דחק.
דוד אלישע: יש לנו כוח-אדם גם בעופרה, מה שנקרא פסיכו-סוציאלים – פסיכולוגים או עובדים סוציאליים.
דוד אלישע: יש לנו פסיכיאטרים לילדים ונוער באזור של חברון וקרית-ארבע.
דוד אלישע: באזור השומרון, אני, אישית, שנתיים בתסכול רב מאוד.
דוד אלישע: שמרתי חצי משרה לפסיכיאטר לילדים ונוער, ולא מצאנו גם פסיכו-סוציאלי.
דוד אלישע: היו מועמדים והם נשרו, לא רצו וכן רצו, בשבוע-שבועיים האחרונים מסתבר שיש דוקטור שאמורה לעבוד באריאל ובאזורים של המועצה המקומית והמועצה אזורית שומרון.
דוד אלישע: בגוש קטיף לא מצאנו, אבל הם יקבלו שירות דרך מרכז בריאות הנפש באר-שבע על-ידי ד"ר דפנה הדר.
דוד אלישע: זה יהיה קצת ממרחק, אבל יש להם האחריות, והם אמורים לתת עזרה.
דוד אלישע: בנושא של טיפול בערבים.
דוד אלישע: אני, אישית, בשנתיים האחרונות, או אפילו יותר, ניסיתי לקדם טיפול בילדים ונוער לתושבי ירושלים המזרחית אבל לא מוצאים פסיכיאטרים לטיפול בילדים ונוער וגם לא מוצאים אנשים בתחום הפסיכו-סוציאלי לטיפול בילדים ונוער.
דוד אלישע: המשרות יוקצו אם נמצא את האנשים, אבל אנחנו לא מוצאים כוח-אדם.
דוד אלישע: בחודש-חודשיים האחרונים אישרנו תוספת של 20 משרות, שאלה מספרים שלא רגילים במקומותינו ובזמננו, לשירות המרפאתי, כאשר רוב המשרות האלה הן לתחום של ילדים ונוער.
דוד אלישע: לפריסה הארצית יש בערך כ-50 משרות – 13 רופאים, 43 פסיכו-סוציאליים וכן הלאה.
דוד אלישע: השתדלנו שהרוב ילך לתחום של ילדים ונוער, שהרוב ילך לפריפריה.
דוד אלישע: בכמה מקומות הצלחנו לתגבר כוח-אדם דוברי ערבית מהקהילה העברית, באזור עכו, באזור נהרייה וכן הלאה.
דוד אלישע: שוב, כמעט שאין רופאים פסיכיאטריים בתחום של ילדים ונוער, ואותו דבר לגבי פסיכו-סוציאליים.
דוד אלישע: מאוד קשה למצוא.
תמר גוז'נסקי: יש לכם נתונים במרפאות שלכם שיש יותר פניות שאתם מאפיינים כפוסט טראומתיות?
דוד אלישע: לפני כחודשיים הכנסנו נוהל שיאפשר לנו לתת תשובה לשאלה שלך תוך זמן יחסית קצר.
דוד אלישע: כ-50 מהמרפאות הממשלתיות מצוידות במערכת מחשוב, אנחנו קוראים לזה בסיס נתונים ממוחשב, ואנחנו מתעדים את כל הפעילות עם המטופלים.
דוד אלישע: קבענו נוהל מיוחד שנוכל לאתר ולזהות את אותם האנשים שמגיעים בגין תגובה לפגיעות טרור, מבוגרים וילדים ונוער, אמורים "לסמן" את האנשים האלה החל מינואר 2002.
דוד אלישע: אנחנו עובדים גם על בניית דוח, כדי שנוכל לשלוף את המידע הזה, ותוך כחודש הדוח הזה יהיה מוכן, ואז אפשר יהיה לבוא עם שאילתה ולהגיד כמה ילדים ונוער במרפאה זו וזו אתם מזהים שהגיעו למרפאה כנפגעי טראומה.
דוד אלישע: כל הנושא של הטכנולוגיה בתחום הזה הוא מאוד חדש יחסית, ובאופן כללי, הגישה הכללית צריכה להיות קוגניטיבית בהוויוריסטית קצרת מועד.
דוד אלישע: אצלנו זה מחייב להשקיע קצת יותר, כדי שאנשים במרפאות יאמצו את הגישה הזאת, כי היתה נטייה בעבר להדגיש יותר טיפולים דינמיים ארוכי טווח.
דוד אלישע: אנחנו משקיעים בזה הרבה מאמצים, גם בקורס רכזי חירום עסקנו בזה, גם בתחום של המבוגרים אנחנו עוסקים בזה, היה קורס שלהם של שבוע עם פרופסור שהגיעה מארצות-ברית.
דוד אלישע: עכשיו פרופ' שם-טוב, שהיה בסדנה שאורגנה ליומיים, גם הוא דיבר על הנושא הזה.
דוד אלישע: אנחנו רוצים לעשות את השינוי הזה ולהכשיר את האנשים בטיפול קוגניטיבי בהוויוריסטי קצר מאוד, כולל בטיפולים לילדים ונוער.
גילה רם: (הקלטה חלקית של דבריה) - - -המצב הזה מעמת אותנו שוב, אולי בצורה הרבה יותר חדה מול הנושא של העולים החדשים, ומול העובדה שיש לנו גם ערבים בחלק מבתי-הספר.
גילה רם: כל הדילמות והקונפליקטים שקיימים היום, קיימים גם אצל הערבים הישראלים ובזהות שלהם.
גילה רם: יש כאלה שחוזרים בתשובה, יש כאלה שלא מוצאים את מקומם.
גילה רם: אחת מנקודות המשבר שלנו היתה בשבת.
גילה רם: מצאנו את עצמנו מגיעים לבית-הספר, אחרי יום שישי כזה, כי אחד מהילדים נהרג, וחלק מהילדים נפצעו ונפגעו.
גילה רם: תלמידים ואנשים נוספים הגיעו ביום שבת לבית-הספר.
גילה רם: היועצת הדתייה, גם היא הגיעה לבית-הספר באותו יום, כי הרגשנו שאנחנו חייבים להיות במקום.
גילה רם: אי-אפשר שלא להיות במקום.
גילה רם: שם נחשפנו לעניין של מה שעושים עם הערבים.
גילה רם: אחד הילדים כתב על הקיר שם: אני מתבייש במה שקרה.
גילה רם: היה הנושא של ערבים שלא מצאו את מקומם באותם ימים.
גילה רם: התחושה היתה של התכנסות, להיות ביחד, והיו כל מיני קבוצות של יחד.
גילה רם: ההתמודדות מאוד לא פשוטה, מאוד לא דומה למה שהכרנו קודם.
גילה רם: זה יומיומי, זה מפחיד את המורים, זה מפחיד את התלמידים כמובן.
גילה רם: מנהלת האגף שלנו פנתה וביקשה לארגן חומר לחדרי מורים.
גילה רם: לאחרונה, ממש לפני חודש, הוצאנו חוברת שעוסקת בנושא של התמודדות עם מצבי אסון.
גילה רם: עכשיו אנחנו מקיימים ימי-עיון גדולים עם המנהלים ועם היועצים ועם צוותים שונים, ואנחנו מקווים לבוא לבית-הספר ולנסות לראות איך אנחנו עושים דברים שונים.
גילה רם: מורה לא מוכן, לא יכול אחר כך להכין תלמידים.
גילה רם: מנהל, שמתמודד יומיום עם כל כך הרבה בעיות פדגוגיות, צריך להתמודד גם עם הבעיות הקיומיות.
גילה רם: רצינו שהילדים ילכו להצגות, והיתה בעיה איך יתפזרו בלילה, כי זה לא בית-ספר קהילתי.
גילה רם: בתי-הספר שלנו נטועים בקהילות השונות, והם שואבים תלמידים ממקומות שונים.
גילה רם: כשמסתיימת פעולה חיובית, נחמדה, אחר כך צריך לפזר את התלמידים, וזה תקציבים, זה דרכים, זה דאגה.
גילה רם: אנחנו נמצאים בסיטואציה של בעיות חדשות, ואנחנו מחפשים דרכים לתקוף אותן.
גילה רם: גם היום, ילדים שנפגעו בדולפינריום, עוד יש לנו ילדות שסוחבות את הפגיעה, ואין מישהו שממש מלווה ועוקב.
גילה רם: אנחנו עושים הרבה מאוד, אבל היינו מאוד שמחים אם היה מישהו שמלווה את אותה קבוצה של 5%, או האחוז שיהיה, הפוסט טראומטיים שמזהים יותר מאוחר, שידע מה עושים הלאה.
אשר ברנד: כל מה שנאמר פה זה יותר התמודדות עם מצבי הלחץ.
אשר ברנד: המערכת כולה למדה לעבוד ביחד ובצורה מאוד משומנת.
אשר ברנד: מה שמדאיג אותי זו ההמשכיות.
אשר ברנד: מה יהיה בעתיד.
אשר ברנד: מה המחיר שהחברה כולה משלמת, אם הילדים שנושאים אתם את המטען ימשיכו לשאת.
אשר ברנד: אנחנו למעשה רואים את זה בחברה כולה.
אשר ברנד: אנחנו מדברים על האלימות שגברה בחברה כולה, על תאונות הדרכים.
אשר ברנד: ללא ספק, כל הלחצים והמתחים באים לידי ביטוי בהתנהגות שלנו בהרבה דברים.
אשר ברנד: השאלה היא מה אנחנו יכולים לעשות כדי למנוע, ואיך להתכונן לעתיד.
אשר ברנד: אנחנו יודעים, בנושא אלימות במשפחה, שהקורבנות, הרבה פעמים הופכים להיות אחר כך אלימים בעצמם.
אשר ברנד: זו שאלה גדולה, שלא ניתן לתת מענה עליה.
אשר ברנד: מבחינת המניעה, איך למנוע שילדים ייכנסו למצבי לחץ.
אשר ברנד: אם יש מנהיגות טובה בסביבה, אם יש מורים חזקים שיודעים להכין, אם זה עובדים סוציאליים, אם זה כל המבוגרים מסביב, האם הם יודעים לתת לילדים ביטחון, זה התנאי הראשון שימנע את כניסתם למצבי לחץ.
אשר ברנד: צריך לתת, גם לילדים וגם למבוגרים, הרגשה שאנחנו יכולים איכשהו להתמודד עם המצב, שאנחנו לא לגמרי חסרי ישע.
אשר ברנד: כל מצב שאתה נמצא בו בחוסר אונים, אתה חשוף לאיזו פגיעה.
אשר ברנד: הנכד שלי טלפן אלי יום אחד אחרי פיגוע, ילד בן חמש, הוא אומר: סבא, יש פיגועים.
אשר ברנד: מייד אחרי זה הוא מתחיל להגיד לי פרק תהילים בטלפון.
אשר ברנד: לא ידעתי בהתחלה איך לעכל את זה, אבל אחרי זה חשבתי, שאם זה הכלי שנתנו לו בגן שיש בו ביטוי להתמודדות, אז הדבר הזה בריא.
יעל אלתר: אנחנו מדברים על הדברים שמתרחשים, אבל מה עם הנתונים הקשים שראינו במחקר.
יעל אלתר: יש קשר מאוד הדוק בין תפקוד נכון בזמן סטרס לבין תופעות פוסט-טראומתיות.
יעל אלתר: מי שלא טופל בטראומה, יש להניח שהוא ישלם את המחיר של הפוסט-טראומה.
יעל אלתר: קודם כול, האחריות היא להיות במקום האירוע ולהיות נכון.
יעל אלתר: מבחינת מה הלאה, הדאגה המשותפת לעוד הרבה אנשים שלא נמצאים בחדר הזה, נראה לי שזו המשימה הלאומית שלנו, לשמור על הילדים שלנו, על החברה שלנו, על עצמנו, שנצא אופטימיים ומתפקדים ומסתגלים וחזקים ומאמינים בחיים.
יעל אלתר: כרגע, זאת ממש משימה לאומית.
אדריאנה ריימן: בפירמידה של כל המייעצים והמטפלים, מי שעומד בראש הפירמידה, זמין בשטח יומיום, זה הפסיכולוג החינוכי.
אדריאנה ריימן: אנחנו קורסים תחת העומס.
אדריאנה ריימן: אחד הדברים שצריך להיערך לקראתם, זה להקצות יותר תקנים לפסיכולוג החינוכי.
אדריאנה ריימן: הוא זה שזמין ומגיע לכל אירוע ונמצא בשטח.
אדריאנה ריימן: הוא גם זה שבמשך כל השנה תומך במערך הייעוצי, וביחד, ובשיתוף פעולה, מקימים צוותים אינטר-דיסציפלינאריים ומוצאים איך לעשות את המערך - מה לעשות, ולהיות נוכחים, קודם כול, המניעתי, ואחר כך בשעת פיגוע.
אדריאנה ריימן: אנחנו קורסים.
אדריאנה ריימן: אתם מכירים את האחוזים של פסיכולוג פר קפיטה.
אדריאנה ריימן: כמה אפשר לטפל?
אדריאנה ריימן: במצב הכרוני שנוצר, מי שיודע לטפל בנושאים בצורה קוגניטיבית ביהוויוריסטית עכשווית, זה הפסיכולוג החינוכי.
אדריאנה ריימן: אי-אפשר לחכות למערכות האחרות שיבואו אחר כך.
אדריאנה ריימן: לאחר אירוע, כשהילדים שהיו נוכחים בעת אירוע נפגעים מהלם, הם פונים לביטוח הלאומי, והביטוח הלאומי מפנה אותם חזרה לפסיכולוג של בית-הספר ומשלם ישירות לעירייה.
אדריאנה ריימן: זאת אומרת, שאלה הם מי שמטפלים במקרים האלה.
אדריאנה ריימן: את שורת האנשים האלה צריך לתחזק.
אדריאנה ריימן: אנחנו יודעים לטפל, אבל חסרים לנו משאבים אנושיים, עוד פסיכולוגים, ואי-אפשר להטיל את כל העול על הפסיכולוג של הרשות או של שלוש הערים הגדולות, כי צריך לדאוג גם למטפל.
אדריאנה ריימן: אם נכשיר את עצמנו בצורה של צוות אינטר-דיסציפלינארי, צריך להביא בחשבון גם את היישוב.
אדריאנה ריימן: זה מאוד חשוב, כי מה שמתאים לשומרון, אולי זה לא מה שמתאים לירושלים מבחינת האזור הטופוגרפי, האידיאולוגיה של המקום, המדיניות של המקום.
אדריאנה ריימן: צריך לתחזק את השורות של התקנים של השירות הפסיכולוגי, זה שזמין, נמצא ויודע מה לעשות וגם לתחזק את הצוות האינטר-דיסציפלינארי.
אדריאנה ריימן: צריך להיות יצירתי ולמצוא פתרונות מקומיים, ואחר כך לקבל את הילד הזה לטיפול.
אדריאנה ריימן: יש אפשרות לאתר ילדים עם טראומה.
אדריאנה ריימן: אחד הדברים שאנחנו עושים בבית-הספר זה לכנס את כל הצוות ולהגיד: תסתכלו על השינויים.
אדריאנה ריימן: אני מסבירה מה השינויים בהתנהגות לאחר מצב כזה, על מה צריך להסתכל, מה השינויים העיקריים בילד.
אדריאנה ריימן: הסברנו איך המורה תדבר על זה בכיתה.
אדריאנה ריימן: אחת ההוראות היתה לשנות את השיחה של אקטואליה.
אדריאנה ריימן: יש הרבה נושאים שמעניינים את הנוער.
אדריאנה ריימן: מורה אחת באה ואמרה לי: אני לא יכולה לקחת כל מה שכתוב, מה שהוצאת בנייר, אז עשינו סימולציה במקום, כדי לעזור למורה הזאת, בגלל משהו שקרה לה באופן אישי, כדי להתמודד בכיתה מול 30-35 תלמידים ולדבר על המצב של היום.
אדריאנה ריימן: אנחנו לא הולכים לכיוון של חברה יותר טובה, עם חוזק.
אדריאנה ריימן: לא דיברנו פה על ההיבט השני, על מי נמצא עם ההורים.
אדריאנה ריימן: אנחנו עם נטייה להיות יותר עם ילדים, אלא שהפסיכולוג החינוכי, שנכנס לבית-הספר, רואה גם את ההורה שאין לו מענה להחזיק את הילד כשהוא מגיע הביתה.
אדריאנה ריימן: כל העבודה שאנחנו עושים בבית-הספר עם עצמנו, עם הצוות הייעוצי, עם המורים, זה לא מספיק.
אדריאנה ריימן: כשהילד מגיע הביתה, הוא מוצא עולם אחר, עם ערכים שונים.
אדריאנה ריימן: ההורה לא יודע להגיד, לגבי כל מה שעבדנו יחד, איזה נקודות צריך לחזק אצל הילד כדי שהוא יהיה יותר חסון ויאמין בתקווה, ושיש תקווה, ונצא מהמצב הזה למשהו יותר טוב.
אדריאנה ריימן: גם לא דיברנו על משפחות, במחקר זה נזכר ברפרוף, אבל אולי לא כולם יודעים שיש משפחות שחוו מוות בתוך המשפחה, עברו טראומה מאוד קשה, וילדים למשפחות כאלה אלה הילדים שהכי צריך לאתר במערכת, ובשביל זה צריך יותר שעות של פסיכולוג, שיהיה זמין ויסביר איך לאתר ומה לאתר ואת מי לאתר.
אדריאנה ריימן: בקטע הקהילתי, יש מקום לחשיבה על שיתוף פעולה עם מתנ"סים, איפה שיש, או דרך בית-הספר שהוא קהילתי, וכן יכול להביא את ההורים לבית-הספר יחד עם היועצים והפסיכולוג החינוכי.
אדריאנה ריימן: זו תהיה תוכנית מהפכנית לאומית, כשזה יהיה רשמי.
אדריאנה ריימן: אף אחד לא נתן את הדעת על העניין הזה, שהוא מאוד חשוב.
אדריאנה ריימן: יש על מה לחשוב, ובהיבט הזה אף אחד לא נגע.
אדריאנה ריימן: אני נוגעת גם בנושא הגיל הרך, לא רק בחטיבות ביניים ובחטיבה העליונה, הגן הוא ממלכה אחרת.
אדריאנה ריימן: יש שם צוות מאוד קטן, הגננת והסייעת שלה.
אדריאנה ריימן: מעט מאד פעמים מגיע גורם שלישי לסייע בצורה מיוחדת לגן.
אדריאנה ריימן: הם יותר חשופים.
אדריאנה ריימן: הטיפול שאפשר לעשות בגן הוא אחר, בגלל הגיל, ולא רואים שם את אותה החשיבה כמו אצל ילדים יותר גדולים.
אדריאנה ריימן: גם פה צריך לתחזק את שורת הפסיכולוג החינוכי, משום שהוא נייד, זמין ונגיש, והוא מגיע גם לגן.
מירה קרני: התייחסו פה במידה רבה לתפקיד ולמטלות שנתונות בידיה של המערכת החינוכית והיא לוקחת על עצמה.
מירה קרני: היתרון הגדול של המערכת החינוכית, זה שהיא זמינה לכל ילד ולכל הורה, ואני מצטרפת לרעיון של להגיע גם להורים בשעות הערב.
מירה קרני: זה דבר מאוד חשוב, הדרכה להורים.
מירה קרני: אחד הקשיים שרואים במצבים כאלה - דיבר הנציג של היחידה לבריאות הנפש - זה שאנשים מרגישים: אני בסדר, אז אני חווה בלילה, יש לי בעיה, אבל אני לא צריך ללכת לתחנה לבריאות הנפש, אין לי בעיות נפשיות.
מירה קרני: יש סטיגמה לאדם הממוצע, ואנחנו מדברים היום על האוכלוסייה הממוצעת, ולכן קשה מאוד להגיע לתחנות לבריאות הנפש.
מירה קרני: התחנות לבריאות הנפש יכולות גם לצאת לקהילה, אם זה לקופות-החולים או אפילו דרך מתנ"סים או בתי-הספר, כדי לעזור.
מירה קרני: אני חוששת שהמטלות של מערכת החינוך הן עוד יותר כבדות אפילו ממה שהוזכר כאן, כיוון שמעבר להיבטים של פחד, חרדה וההשלכות של זה, המצב משפיע גם בהיבטים של בלבול במערכת היחסים בתוך המשפחה.
מירה קרני: יש בלבול בתפקידים ההוריים-ילדיים.
מירה קרני: יש ילדים שמתחילים להיות אחראים על אמא: אל תלכי לפה, אל תלכי לשם, תתקשרי כשאת מגיעה לעבודה.
מירה קרני: וזה משליך אחר כך על כל תפקוד המשפחה, בוודאי שעל משפחות, שהן משפחות במצוקה, זה יבוא לידי ביטוי בצורה עוד יותר חריפה.
מירה קרני: היבט נוסף, שהוזכר פה, זה הנושא של הבלמים של הילדים בהסתכלות שלהם על אלימות בכלל.
מירה קרני: ילדים חשופים לאלימות בצורה החמורה ביותר שלה, ואז, איך זה משפיע על התפקוד שלהם בחיי השגרה שלהם, במערכות היחסים האישיות שלהם, בחברת הילדים וכלפי המבוגרים, גם במסגרת האישית שלהם.
מירה קרני: יכול להיות שאת ההשלכות האלה נראה לטווח היותר ארוך.
מירה קרני: נושא נוסף, שגם הוא חלק מהעניין, זה ההחרפה של השנאה כחלק מתפיסת העולם של הילדים, התפיסה לזר, לאויב.
מירה קרני: אנחנו מוצאים את זה גם בחברה היהודית וגם בחברה הערבית, ויש לזה השלכות ארוכות טווח, שגם אותן צריך להביא בחשבון וגם אליהן להתייחס במכלול כל הדברים שצריך להתייחס אליהם במערכת החינוך.
מירה קרני: אולי אני מצפה להרבה, אבל בגלל הזמינות שלהם הם חשובים מאוד, והם עומדים ביומיום עם הילדים בקשר, והם יכולים להיות בשבילם כתובת.
מירה קרני: הוצגה פה עבודה יפה מאוד ומרשימה, שעושים במערכות חינוך.
מירה קרני: אנחנו גם שמענו על מקומות שבהם המורים לא קיבלו שום הדרכה, ואין להם שום מושג מה לעשות.
מירה קרני: היה פיגוע באזור, אומרים להם: לכו, תדברו עם הילדים.
מירה קרני: ואז הם נכנסים לכיתה ולא בדיוק יודעים מה לעשות, ואיכשהו מעבירים את אותו יום וממשיכים הלאה, בתקווה שלא יהיה פיגוע.
מירה קרני: יש אזורים שלא היו בהם הרבה פיגועים, וטוב שכך.
מירה קרני: בערים ובאזורים שמועדים יותר, יש יותר עבודה של המערכות, אבל גם בערים האחרות יש ילדים שחשופים מאוד וחרדים מאוד, מכל מיני סיבות, בין אם זה קרובי משפחה שגרים בירושלים או כי מתוך עצמם הם חרדים יותר, ואין מספיק הדרכה למורים.
מירה קרני: אחד הדברים אמרו לנו, למשל, במט"ל, בישיבה משותפת, שהזמינות מעת לעת, ולא רק כשקרה אירוע, אלא כל כמה זמן, שתהיה שיחה, שתהיה אפשרות לפתוח את הדברים ולשפוך את הלב.
מירה קרני: אחד הדברים שמאוד ביקשנו, וממשיכים לבקש, זה לתת הדרכה למורים, כי כל מורה בשטח, אם הוא יקבל הדרכה, ויש חופש גדול, ואפשר לעשות השתלמויות למורים, ואני בטוחה שמורים ישמחו ללכת להשתלמויות, כל מורה שעומד בפני כיתה אחרי שהוא עבר את ההכשרה יעשה את העבודה יותר טוב ועם הרבה רצון.
מירה קרני: מדברים פה על הרצון והנכונות, ויש התגייסות של כולנו לטובת העניין, ואפשר לנצל את זה.
מירה קרני: אני רוצה להעלות עוד נושא אחד, שבא לידי ביטוי במחקר, ולא עלה פה בסבב, וזה הנושא של החשיפה לתקשורת.
מירה קרני: מהמידע שלמדנו, כחלק מההתוודעות לנושא, מתברר שהחשיפה לתקשורת היא גורם מאוד משמעותי למצבי לחץ, כיוון שיש הרבה ילדים שאיכשהו, כשהם מגיעים לבית-הספר, הם מתנתקים.
מירה קרני: הם באים הביתה, מתיישבים מול הטלוויזיה בשלווה ובנחת, הם מתיישבים מול הבייבי-סיטר שנקראת טלוויזיה לילדים, ואז פתאום יש את המראות הנוראים האלה.
מירה קרני: כינסנו ישיבה גדולה, עם כל אנשי הטלוויזיה שעוסקים בטלוויזיה לילדים, מתוך מטרה להשתמש בהם כסוכנים דומיננטיים מאוד עבור הילדים, כי הם אנשים מאוד משמעותיים בחיי הילדים.
מירה קרני: להשתמש בהם כסוכנים להעברת מסרים, כסוכנים לסייע, להתאים את התגובות.
מירה קרני: אני מוכרחה להגיד שהיתה היענות מאוד מרשימה, וזה ייאמר לשבחם.
מירה קרני: מעבר לכך, זה ממשיך הלאה, להדרכה ישירה למנחים שעובדים ומראיינים ילדים, ויש תוכניות מאוד טובות שמגיעות לילדים בצורה שלווה ואחרת, ולא קשורה לבית-הספר ולמערכת החינוך, ומגיעה למקומות אחרים.
מירה קרני: ותיעשה הדרכה למנחים, בהמשך לאותה התכנסות, כדי שהם יעשו את העבודה הכי טוב שאפשר.
מירה קרני: הדרכה של צוות של מט"ל, כיוון שלדברי צוות מט"ל ראיון לא טוב, יכול אפילו ליצור לחץ, ולא להרגיע.
מירה קרני: לכן תהיה הדרכה נוספת בעניין.
מירה קרני: אנחנו רוצים לקוות שהעבודה הזאת תמשיך הלאה.
מירה קרני: גם בטלוויזיה הכללית, בעניין הזה, מתחיל היום קשר אתם, שוב, כדי לעשות עד כמה שאפשר, אפילו את הקטע של המעבר לשידורים, להתאים אותו גם לאותו ילד שיושב הרבה פעמים בבית לבד, ואמא לא נמצאת, ואבא בישיבה, והפלאפון כבוי, והוא נמצא לגמרי לבד מול המידע.
רות מטות: אני רוצה להתייחס לגילה ולפיגועים בירושלים.
רות מטות: העיקרון שלנו זה באמת להגיע מיידית, בזמן אמת, ממש בזמן האירועים עצמם.
רות מטות: אנחנו מאמינים שכאשר מגיעים למקום האירועים בזמן אמת, אנחנו יכולים למנוע, או לפחות להפחית תגובות של פוסט-טראומה, אם מגיבים נכון, אם תופסים בזמן נכון ילדים ומתבגרים, ואנחנו כמובן מתייחסים גם לאוכלוסייה המבוגרת יותר, שנכנסת לחרדה.
רות מטות: לפעמים התגובות שלהם מתאימות, וההורים מגיבים לא נכון אל התגובות, וזה מחריף את ההתייחסות.
רות מטות: מהניסיון שלנו, גם בגילה וגם בפיגועים בירושלים, יש בדרך כלל התכנסויות של בני נוער מייד לאחר הפיגוע, מייד לאחר האירועים, באזור עצמו.
רות מטות: בגילה ראינו שיש ממש כניסה לשטח האש, יש מין פטליזם - אם הכתובת של הכדור היא אלי, הוא יגיע אלי בכל מקרה, אם אני אהיה שם או לא אהיה שם, זה לא משנה בכלל.
רות מטות: יש הגדלה של הסיכון וצורך של בני הנוער ממש להתגרות בגורל.
רות מטות: בגילה, באיזה שלב, ראינו שאנחנו מסתכנים בעצמנו על-ידי כך שאנחנו נכנסים ישר לתוך האירוע, כשהירי עדיין נמשך.
רות מטות: החפ"ק, אני לא יודעת אם מישהו מכיר, מאוד קרוב לקו האש.
רות מטות: יש כביש ובניין שמפריד בין קו האש לבין החפ"ק.
רות מטות: בין שני בניינים יש אזור חשוף ליריות, והילדים נמצאים שם תוך כדי היריות, ואנחנו מנסים איכשהו לכנס אותם.
רות מטות: יש משהו של פטליזם בהתנהגות הזאת - הכדור לא מופנה אלי.
רות מטות: אחד הדברים שלמדנו זה, קודם כול להתייחס לילדים.
רות מטות: יש ילדים בבתים כמו גם תושבים מבוגרים, שלמדו להתקשר לחפ"ק.
רות מטות: הם למדו לבקש עזרה.
רות מטות: אנחנו נכנסים לבתים, וגם את זה למדנו עם הזמן, ואנחנו לא הולכים לבד, אלא אנשי פיקוד העורף והמשטרה לוקחים אותנו במכוניות ממוגנות אל הבתים.
רות מטות: אנחנו מגיעים לבית ומדברים עם המשפחה ועם הילדים, ונותנים התייחסות ראשונית גם להורים, של מה לגיטימי ומה לא.
רות מטות: ילד בוכה, זה בסדר.
רות מטות: חלף כדור מול עיניו, וצריך לאפשר לו לבכות ולא להשתיק אותו ועוד כהנה וכהנה.
רות מטות: אנחנו נותנים טלפון וכתובת ליום שלמחרת.
רות מטות: אם הם רואים שעדיין יש קשיים, הם מתקשרים.
רות מטות: יש לנו, בכל האירועים, קשר מאוד הדוק עם השירות הפסיכולוגי, בפרט בגילה.
רות מטות: שם עשינו גם קבוצות של פוסט-טראומה לילדים בבתי-הספר, בשיתוף עם אגף הרווחה והשירות הפסיכולוגי.
רות מטות: דרך אגב, הגיל הצעיר הוא הגיל עם התגובות היותר קשות של פוסט-טראומה, יש הרטבות וקשיים בשינה.
רות מטות: ניסינו בגילאים הצעירים יותר לעשות קבוצות, בגילאים חמש-שש-שבע-שמונה.
רות מטות: עשינו גם קבוצות להורים איך להגיב, מה לענות, מה לעשות וכן הלאה.
רות מטות: דרך אגב, ראינו שלגבי גילה, לא שהאירועים שככו לגמרי, אבל ראינו שעם הזמן מתרגלים.
רות מטות: עם הזמן יש התרגלות, גם של הילדים, גם של בני הנוער, גם של ההורים, כבר לומדים איך להגיב, ויש פחות פניות.
רות מטות: אנחנו הפסקנו את הקבוצות הטיפוליות באיזה שלב, כי כבר לא היתה היענות לקבוצות.
רות מטות: אני רוצה להתייחס גם לפיגועים.
רות מטות: בירושלים היתה גם ההתמוטטות של אולם ורסאי.
רות מטות: נכון שזה לא פיגוע, אבל זה נכנס לתוך הרצף.
רות מטות: אם אנחנו מדברים על פטליזם ועל סכנה, וזו אותה אוכלוסייה, האוכלוסייה שנפגעה בורסאי זו האוכלוסייה של שכונת גילה ושכונת פת בעיקר, ואי-אפשר להתעלם מזה, גם האוטובוס שהתפוצץ עכשיו בצומת פת, היתה בו האוכלוסייה של גילה ופת.
רות מטות: זו ממש אותה אוכלוסייה.
רות מטות: הרבה פעמים קרובי משפחה, ניצלו משם, עברו לפה.
רות מטות: זו אותה אוכלוסייה, ואי-אפשר להתעלם מזה.
רות מטות: אגף הרווחה, יחד עם פיקוד העורף, הקים קבוצות של פוסט-טראומה לכל מי שרצה.
רות מטות: פרסמנו בעיתונים, והיו הרבה מאוד קבוצות של פוסט-טראומה.
רות מטות: למדנו את זה אצל פרופ' מולי להד, וממש בזמן אמת, עם פיקוד העורף, עברנו קורסים אינטנסיביים מאוד, ומייד הרצנו, בשיתוף עם פיקוד העורף, קבוצות של פוסט-טראומה, שאנחנו מקווים שהן מנעו דברים קשים יותר.
רות מטות: ילדים במצב של טראומה, הפנינו אותם לשירות הפסיכולוגי, ואני מאוד מסכימה עם כך שצריך תוספת של תקנים לשירות הפסיכולוגי, צריך גם תוספת של תקנים לעובדים הסוציאליים.
רות מטות: בירושלים, דרך אגב, במסגרת הוועדה לקידום מעמד הילד, אנחנו מקיימים ישיבות באופן שוטף, אחת לחודש.
רות מטות: אחת הוועדות עסקה בנושא של התייחסות לנוער, והשתתפו בה גם חברי מועצת התלמידים העירונית, והם הביעו דווקא תרעומת על חזרה לשגרה של בתי-הספר.
רות מטות: הם אמרו שיותר מדי מהר חוזרים לשגרה, וזה מאוד קשה להם.
רות מטות: הם מצפים שיעשו שיעורי חברה, שיתייחסו, שהמורים יקדישו לזה, לא שיחזרו לשגרה.
רות מטות: הם מאוד מבקשים שיתייחסו לזה בצורה מרוכזת, וחשוב היה לי להגיד את זה.
יעל אלתר: החזרה לשגרה לא אומרת התעלמות, היא אומרת שהכול מתקיים בשגרה בריאה של בית-הספר.
רות מטות: במסגרת הוועדה, בעקבות הבקשה שלהם, הוצאנו חוברת שמיועדת לכל בני הנוער והילדים, עם כתובות וטלפונים, שיוכלו לפנות כשהם במצב של מצוקה, בין בחירום ובין במשך הזמן.
יעל אלתר: קורה משהו אבסורדי במציאות שלנו, שמצד אחד זאת משימה מרכזית של מערכת החינוך בתקופה הזאת, ומצד שני, תקציבי המערכת הזאת מצטמצמים.
יעל אלתר: השתלמויות מורים, עבודה עם מורים, ריבוי יועצים בבית-הספר - כל העבודה הזאת מחייבת שעות ומשאבים ואנשי מקצוע.
יעל אלתר: הפער בין הצורך לבין התקציב הוא מדאיג.
תמר גוז'נסקי: קודם כול, אני רוצה לברך את תמר לביא על המחקר.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שמאוד חשוב שתמשיכו ותמצאו היבטים נוספים, כמו, למשל, אם תצליחו לראות את הקשר בין מצב של פוסט-טראומה לבין חוסר הצלחה בלימודים או דברים אחרים, שניתן מהם ללמוד מה קורה לילד, לא רק מה הוא מרגיש, אלא מה קורה לו במציאות הזאת, המאוד מורכבת.
תמר גוז'נסקי: זה מאוד חשוב, גם לגבי תחומים אחרים, שתוכלו לחקור.
תמר גוז'נסקי: אחרי ששמעתי פה על ההתמודדות המאוד חשובה ועם הרבה רצון טוב, של המערכת, אני מעריכה שהעובדה שמשרד הבריאות מצא לנכון רק בינואר להכניס את זה כמשתנה, שתוכלו ללמוד לגבי ילדים ונוער, תופעות פוסט-טראומתיות, ותוכלו להגיד בכמה גדל, כמה השפיע וכן הלאה, מלמד שבאיזה מקום אנחנו אולי רק עכשיו מתחילים לעכל את התופעה הזאת ואת ההשלכות שלה.
תמר גוז'נסקי: מה שתואר פה בעיקר, ואלה דברים חשובים מאוד, הם התגובה המיידית והסיוע המיידי, ואי-אפשר להתווכח על החשיבות של הסיוע.
תמר גוז'נסקי: אבל מה קורה עם ילד שהתגובות הפוסט-טראומתיות יצאו אצלו רק בעוד שנה.
תמר גוז'נסקי: אין אירוע, אין שום דבר, לא קרה שום דבר, אבל הוא ברמה האישית, זה מה שקרה לו.
תמר גוז'נסקי: הוא היה במסיבה, ובמסיבה היו חזיזים, אין שום קשר, ילד בדרך כלל שמח בחזיזים, אבל אצלו החזיזים גרמו למשהו אחר.
תמר גוז'נסקי: אנחנו לא ערוכים לכך בכלל.
תמר גוז'נסקי: אנחנו בכלל לא חושבים שיש לנו תפקיד כלפי הילדים האלה.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שאנחנו, כמערכת, לא ערוכים לשדר לילדים, שמותר להפגין חולשה, שמותר לפחד.
תמר גוז'נסקי: במלים אחרות, שלא צריך רק להיות גיבורים.
תמר גוז'נסקי: במשך כל כך הרבה דורות חינכו פה ילדים להיות גיבורים, ובמקום שמחנכים ילדים להיות גיבורים, אני חוששת שהילדים החלשים, או הילדים שנפגעו, תהיה להם בעיה לדבר על הדברים.
תמר גוז'נסקי: אני חושבת שמערכות כנראה מתחילות עכשיו להבין את הנושא הזה.
תמר גוז'נסקי: למשל, דיברו פה על ההבדל בין בנים ובנות.
תמר גוז'נסקי: אמרת, תמר לביא, שבנתונים שלכם בנים יותר חשופים לזה.
תמר גוז'נסקי: למה ההבדל בין בנים ובנות?
תמר גוז'נסקי: כי לבנות מותר לבכות, לבנות מותר להגיד, כך זה בקודים של החברה שלנו.
קריאה: "אמא אמרה לדני", זה שיר שכולנו גדלנו עליו, "ילדי לא בוכה אף פעם".